Ребека Брандуейн
Сърце под маска

Превод от английски: Ваня Пенева, —

chitanka.info

ПРОЛОГ
УВЕРТЮРА

В открито море, 1792 г.

Ела с мен, Руж

Тихите, страстни думи отекваха в съзнанието на Женевиев, докато очите й нежно се взираха в мъжа, мирно заспал до нея. Голото му тяло се притискаше в нейното, мускулестите крака все още обгръщаха бедрата й и сладкият спомен за любовния акт не искаше да избледнее.

Наситенозелените очи на жената оглеждаха с нежност спящия мъж и наново преоткриваха всяка добре позната и толкова мила подробност от тялото му: посребрените слепоочия, черната като катран коса, прихваната в плитка на тила, гладките мускули, които потръпваха под загорялата от слънцето кожа. Чувствено извитите устни под черните мустачки, които непрекъснато подканяха за целувка и Женевиев никога не можеше да устои на изкушението. Само до преди малко го беше целувала, нежно отначало, а после все по-страстно, когато устата му се впи в нейната, настойчива и търсеща. Лявата му ръка все още притискаше закръглената й гръд. Женевиев се вгледа в дългите, тънки пръсти и за кой ли път се учуди на силата и сигурността, която се излъчваше от тях. Тези ръце бяха способни на безмилостно убийство, но и на нежни, мъчително бавни милувки, които разгаряха страстта й. Мъжът отлично знаеше какво да прави с тялото й.

Колко обичаше този мрачен, непроницаем Шпионин, който се вмъкна в живота й и открадна сърцето й; и колко странно беше, че му се отдаде, без дори да помисли, макар че не знаеше името му, не беше виждала лицето му, скрито дори нощем под черната копринена маска.

Въпреки това беше готова да пожертва всичко, да изостави досегашния си живот и да замине с него, където поиска, дори това да я обричаше на страдание.

Ела с мен, Руж, беше казал Шпионинът.

Руж. Устните й се разтегнаха в морна усмивка, като си помисли, че той й беше дал това име заради буйната медноцветна коса, която блестеше на слънцето. Какво ли ще каже, ако узнае истинското й име и титлата, свързана с него? Често си задаваше този въпрос. Дали щеше да обича по същия начин лейди Женевиев Анжел Сен Жорж Тревилин, контеса Блекхийт? Дали щеше със същата лекота да я помоли да изостави досегашния си живот и да замине с него? Не! Не й се вярваше. Но сигурно все пак щеше да я помоли да остане с него, защото двамата не можеха да си представят живота един без друг. Нима титлите и богатството бяха по-важни от любов като тяхната?

Ах, как й се искаше да е в действителност само контрабандистката Руж! Ноар — това пък беше името, което тя даде на тайнствения си любовник, известен с прозвището Шпионина — я беше срещнал за първи път именно в тази роля. Междувременно сигурно е заподозрял аристократичния й произход, също както и тя беше почти убедена, че той е благородник. Книжовният език и учтивите маниери се научаваха само в изисканите семейства.

О, Ноар, Ноар! — зовеше сърцето й, макар че от устните й не се отронваше нито дума. В каква дяволска паяжина се заплетохме с всичките тези лъжи!

За миг Женевиев до болка се изкуши да дръпне кървавочервената копринена маска, зад която беше скрито лицето й, и да разкрие истинския си лик пред любимия си. Докога ще пази личността си в тайна! Но не, не биваше. Животът на много други хора зависеше от инкогнитото й. Трябваше да крие от мъжа, когото обичаше, дори името си.

Ела с мен, Руж.

Младата жена измъчено прехапа устни, за да задържи вика, който се надигаше в гърлото й. Ако изпълнеше молбата му, никога вече нямаше да се върне в къщи. Изчезването й щеше да причини мъка на твърде много хора: на родителите й, на брат й, на вуйчо й и леля й, на Джъстин…

О, Джъстин. Дали ще се почувства пренебрегнат, ако го напусне? Не, помисли си с отсенка на раздразнение тя, наранена от спомена за проклетото му равнодушие. Не само че няма да му липсва, напротив, той дори ще почувства облекчение, че отсега нататък ще живее без нея. Никога не я беше обичал, макар че в онзи кратък момент пред олтара Женевиев повярва, че двамата могат да бъдат щастливи.

Хладният, самонадеян, студен Джъстин, нейният братовчед… Беше неин съпруг, но не беше мъжът, когото обичаше. Никога не беше изпитвала любов към него, макар че би се почувствала истински щастлива, ако беше проявил поне малко съчувствие към съдбата й, както беше сторил Ноар. Може би тогава нямаше да се озове в леглото на Шпионина на борда на „Блек Мефисто“. Този мъж беше търсен в цяла Франция! Даваха огромна награда за залавянето му.

При мисълта за това сърцето на Женевиев за миг престана да тупти. За нейната глава също беше обявена награда. Но досега и двамата бяха успявали да се изплъзнат от преследващата ги френска полиция. Ако ги хванеха, веднага щяха да ги пратят на гилотината.

Играеха самотна и опасна игра и Женевиев се боеше до смърт, че тя ще свърши зле.

Лежеше на тясната койка в обятията на любовника си и размишляваше как се стигна дотук — две изгубени души, всеки впримчен в нещастен брак, и се бяха намерили толкова късно… твърде късно. Женевиев си спомни жената на Ноар, която също не се интересуваше от него. Знаеше ли тя, че мъжът й има намерение да я напусне? Дали ще се разтревожи, като узнае? Ноар твърдеше, че изобщо не я е грижа, но Женевиев много добре знаеше колко уязвена ще бъде гордостта на Джъстин, когато тя си отиде от него. Сигурно онази жена щеше да изпита същото.

Какво да прави сега? Какво искаше сърцето й? При този въпрос младата жена остро почувства раздвоеността си. Не знаеше, просто не знаеше.

Вслуша се в нощната тишина, прекъсвана само от жалните стонове на вятъра, от ленивото плискане на океана под обсипаното със звезди небе и от тихия шепот на вълните край носа на „Блек Мефисто“.

Скоро трябваше да се върне на собствения си кораб, на „Кримсън Уич“. Лодката я чакаше наблизо. Преданите й моряци бяха загрижени за нейната сигурност, но никой не смееше да я укори за дългото отсъствие. Всички знаеха какво изпитва към Ноар. Имаше само още малко време, няколко скъпоценни минути, и трябваше да ги използва докрай. Толкова рядко оставаха сами и щеше да мине много време, преди отново да могат да се възползват от няколко такива откраднати, сладостни мигове.

Погледът й отново се плъзна по Ноар. Отпуснатото в съня тяло блестеше сребърно в меката светлина на луната, която се процеждаше през прозорчето на каютата му. Жаждата в сърцето й отново се разгаряше. Не можеше да понесе мисълта да живее далеч от този мъж, който я беше взел с такава страст и нежност, каквато не беше преживявала никога досега. Стремеше се към него с душа и тяло. Без него от нея нямаше да остане нищо — нищичко!

Женевиев протегна ръка да го докосне, да се увери, че любимият й все още е до нея и поне засега няма намерение да я остави. Не, не можеше да се откаже от него!

Шпионина сякаш прочете насън мислите й, защото веднага реагира на милувката. Отвори очи и, свикнал на бдителност дори в съня, веднага забеляза, че Женевиев не спи. Сивите очи внимателно я погледнаха, ръцете му я обгърнаха и тялото му притисна още по-силно нейното.

— Не спиш ли, мила? — пошушна той. — Защо си разтревожена?

— Ох! — въздъхна измъчено тя. — О, Ноар, знаеш ли колко много искаш от мен? Да напусна мъжа си, да се откажа от семейството си…

— Знам — отговори спокойно той. — Ясно ми е, че и за двама ни ще бъде трудно. Но не виждам друга възможност, скъпа. И ти много добре го знаеш. Ако искаме да започнем нов живот, трябва да забравим цялото си минало. Никога не съм твърдял, че ще ни бъде лесно, но наистина нямаме друг изход.

— Знам — проговори замислено Женевиев. После извика: — О, Ноар, Ноар, дръж ме здраво! Дръж ме здраво и не ме изпускай! Нека никога не се разделяме!

— Как бих могъл да те пусна — въздъхна мъжът и притисна главата й до рамото си. — Ти си моя. Моя! — зашепна в ухото й той и устните му замилваха косите й. — Нима мислиш, че бих могъл да се откажа от тебе?

— Не. Но…

— Не говори повече. Тихо, мила, тихо. Времето е кратко. Не го пилей за думи, от които само ще ни заболи.

Той привлече лицето й към своето и впи устни в нейните. Искаше да бъде нежен и мил, да не настоява. И без това скоро щяха да бъдат завинаги заедно.

И двамата знаеха, че няма да им бъде лесно да изоставят всичко, с което бяха живели досега, но трябваше, трябваше да го направят! Не можеха да живеят един без друг.

Защо да не й каже онова, което знаеше! Така поне нямаше да я измъчват угризения за незаконната им любов. Но още не му беше дошло времето. Не му се искаше да разваля сладостта на прегръдката им. Когато след време Руж узнае истината, раните й ще са излекувани, или поне така се надяваше Ноар, и двамата ще заживеят щастливо заедно.

Моята Руж е същински бисер, замисли се развеселено той. С тази медноцветна коса, с огромните смарагдовозелени очи и нежната като кадифе кожа, станала златна от лятното слънце. Тя беше най-скъпоценното нещо в живота му. Заради нея си заслужаваше дори да се умре, но по-добре беше да се бори и да живее за нея. Никога нямаше да я пусне да си отиде.

Ноар я притисна силно до себе си и почувства как тялото и потръпва от очакване. Господи! Колко я желаеше!

Устата му милваше тръпнещите й устни, пръстите му се заровиха в пламтящите къдрици и неволно докоснаха кадифените връзки на маската й. В този миг и той се изкуши да дръпне защитното покривало от лицето й, а след това да разкрие и своето, за да не остане помежду им нито една тайна. Но не го направи, защото се бяха разбрали да не свалят маските си. Много съдби зависеха от тайната им. Ноар не смееше да издаде самоличността си дори пред жената, която обичаше, макар че това ужасно го измъчваше. Все още не беше настъпил часът.

Всеки от двамата разбираше предпазливостта и страха на другия, френските власти прибягваха до жестоки, нечовешки мъчения, за да принудят заловените да говорят; но ако хванеха някого от тях, той не можеше да издаде другия, дори ако го измъчваха до смърт.

Сърцето на мъжа учестено заби, като си представи своята Руж в лапите на Клод Рамбуйе, онзи жесток и безмилостен негодник, който ги преследваше неотстъпно и се беше заклел да ги залови. Гореше от желание да си отмъсти, че го бяха направили смешен пред цялото френско правителство. Руж ненавиждаше този човек и Ноар знаеше това, макар че никога не беше питал за причините. Знаеше само, че Руж се е заклела да го убие.

Обичаше у тази жена именно дързостта й, готовността да посегне към чисто мъжки средства за борба, докато другите от нейния пол падаха в безсъзнание на земята. Тя не му отстъпваше по нищо. С такава жена си заслужаваше да се живее.

Устата му все по-силно си впиваше в нейната и скоро желанието го завладя напълно. Езикът му се потопи дълбоко в топлата й уста, за да я изследва докрай. Боже колко сладка беше тази странна смесица от вино и мед, която вкусваше вътре! Ноар умееше да разпалва желанието й бавно, без да я кара да бърза, защото искаше заедно да достигнат върха на усещанията си.

Женевиев жадно отговаряше на целувките му. Езикът й се извиваше около неговия, зъбите й хапеха устните му. Цялото й тяло се затопляше. Дългите целувки разравяха жарта, която досега беше тляла. Зави й се свят и стомахът й потрепери, сякаш корабът под тях внезапно се беше гмурнал на дъното на морето. Устните на мъжа милваха страните, слепоочията и къдриците й, които се разпиляха по раменете и загърнаха двамата влюбени сякаш в огнена мантия.

— Обичай ме, Руж. Обичай ме — шепнеше с предрезгавял глас Ноар, но Женевиев не чуваше и половината от страстните му слова.

Сърцето лудо се блъскаше в гърдите й, кръвта биеше в слепоочията й. Чувстваше се слаба и безволна, сякаш беше изпила няколко бутилки от силното червено вино, което бяха поделили миналата вечер. Разумът й се разтроши на хиляди мънички частици и вятърът ги отвя като пепел във всички посоки. Не беше в състояние да промени нещо, нито пък искаше да го направи.

Беше пленница на бурно нахлулите в тялото й чувства. Усещаше единствено пламтящите устни на мъжа върху своите и силните ръце, които бяха навсякъде по тялото й.

Тя се притискаше в него и дори костите й се размекнаха като живак в обятията му. Почувства се като русалка, гъвкава и лека сред морските вълни. Кожата й беше невероятно чувствителна. Кръвта изгаряше вените й и във всяка фибра на тялото й лумваше пламък.

Пулсът на врата й трептеше като пеперудено крило, докато Ноар нежно милваше с устни всяко местенце по шията й. Със смесица от страх и възхита тя проследи пътя на устните му, които се плъзнаха надолу към раменете, зъбите му нежно ги захапаха и в същото време желязната мъжка ръка властно обхвана тила й.

— Ти си моя, моя завинаги — шепнеше страстно Ноар. — Никога няма да те пусна.

Женевиев цялата се разтрепери, защото почувства неудържимата сила, скрита в тези думи. Спомни си мъжа, когото беше убил, за да спаси живота й, и се учуди, че същите тези ръце, строшили с лекота врата на френския пазач, сега я прегръщаха с толкова нежност.

Пръстите й инстинктивно се плъзнаха по тялото му и се заровиха в черната грива. Ръцете й обвиха тила му, докато устните му отново замилваха чувствителните места по врата й. На мястото, където шията преминаваше в рамото, зъбите му се впиха в кожата й и тялото на младата жена потрепери от неизпитвано досега блаженство. Твърдите зърна на гърдите й се притиснаха до окосмената мъжка гръд.

Ноар зарови лице в косите й и дълбоко вдъхна нежния аромат на парфюма от цвят на лилия. Самият той беше откъснал тези цветя за нея в сърцето на Франция.

Ръцете му обхванаха твърдите й гърди и той за кой ли път се възхити от съвършената им форма. Бяха бели и блестяха като мрамор, а кожата над тях беше толкова фина, че тънките вени, които пулсираха под нея, ясно се виждаха. Розовите зърна се наляха с кръв под милувките му, втвърдиха се още повече, докато ръцете и устните му описваха кръгове около тях. Приличаха на две въртящи се огнени кълба, от които се сипеше дъжд от искри. Пламъците им се разпръскваха по цялото й тяло, изпълваха го с желание и радост от предстоящия акт. Дълбоко в утробата й нещо потръпваше и се разтваряше, готово да го приеме.

Устните му се плъзнаха между гърдите й, после нежно захапаха зърната, за да се насладят на сладостта им. Желанието й стана нетърпимо, тялото й се надигна срещу това на любимия й, разтвори се да го посрещне и ръцете й го притеглиха към себе си. Пръстите й се впиха дълбоко в плътта му, дългите нокти го драскаха и още повече увеличаваха желанието му. Зърната на гърдите й трепереха в устата му и тя напълно престана да се владее, отдадена изцяло на това сладко мъчение. Тялото й се извиваше под неговото, докато устните му се носеха с устрема на разпространяващ се пожар около гърдите й. Разтваряше се за него като цвят, който блажено посреща топлия летен дъжд. Вече едва дишаше.

Дълбоко в нея се надигаше болка, тайнствена и непоносима, и Женевиев едва не припадна. Тя трескаво притискаше Ноар до себе си, подканяйки го да успокои по-скоро режещата болка, която пронизваше вътрешностите й.

Мъжът усети жаждата й и ръката му веднага се плъзна надолу по корема. Пръстите му обхванаха краката й, плъзнаха се нарочно лениво по красиво закръглените бедра, докато тя продължаваше да се извива в екстаз. От гърлото й се изтръгна дрезгав стон и най-после Ноар раздели краката. Сега ръцете му танцуваха по вътрешната страна на бедрата й.

С кратък, пронизителен вик Руж притисна проникващите в утробата й ръце и мъжът дрезгаво се засмя. Без усилия се освободи и впи пръсти в меките, готови да го посрещнат срамни устни, скрити под тъмнокафявия триъгълник между краката й. Замилва ритмично топлия, влажен, потръпващ клитор, после проникна колкото се може по-навътре и движенията му се ускориха още повече, когато Женевиев инстинктивно посегна да улови втвърдилия се, пулсиращ член и започна да го гали в същия ритъм.

Ноар потръпна от сладостното усещане и почувства как всички мускули на корема и слабините му се напрягат до краен предел. Прониза го остра болка и затова не се възпротиви, когато Руж насочи острия меч в очакващата го ножница.

Членът се потопи толкова дълбоко в топлата и влажна утроба, че дъхът на жената секна. Мъжът веднага се отдръпна, но само за да се върне отново, още по-силен и настойчив. Тласъците продължиха дълго, все по-бързи и силни, и двамата се задъхаха. Ноктите на Женевиев се впиха в мокрите от пот рамене на Ноар и оставиха по гърба му кървави ивици. Но мъжът изобщо не ги усети. Беше запленен от страстната й реакция, от буйните движения на бедрата й, които се надигаха срещу неговите, за да го приемат колкото се може по-навътре в утробата й. Внезапно движенията престанаха и Руж тихо изстена, после сладостно въздъхна и замря. Беше достигнала оргазма. В същото време и Ноар потръпна целият и семенната течност се изля в тялото й. Мъжът все още продължаваше да трепери. Притисна я силно до себе си, скри глава в рамото й и от гърлото му се изтръгна дрезгав вик на удоволствие.

Дълго след това не се чу нищо. И двамата едва дишаха. Сърцата им биеха учестено едно до друго.

След малко Ноар се отдели от нея, полегна на една страна и зашепна в ухото й всички любовни клетви, които му бяха известни.

— Сега ще дойдеш ли с мен, Руж? — попита тихо той.

— Да — отговори веднага тя. — Да, скъпи, ще изчезнем заедно.

После затвори очи и почти не чу доволната въздишка на победител, която се изтръгна от гърдите му. Мислите й отново се насочиха към странните пътеки на съдбата, които я бяха довели до този странен обрат.

КНИГА ПЪРВА
ЗАВЕСАТА СЕ ВДИГА

1

Париж, 1746 г.

Младата жена вярваше, че се е измъкнала незабелязано, но продължаваше да стои в тъмната уличка и да се оглежда страхливо. Искаше да бъде сигурна, че никой не я преследва. Междувременно непременно бяха забелязали отсъствието й и хората на баща й бяха тръгнали да я търсят. Щеше да бъде ужасно, ако я настигнат. В никакъв случай не биваше да падне в ръцете им.

В потрепващата мътна светлина на фенерите, която идваше от далечната главна улица, Шериз Бовил установи, че с изключение на една мършава бездомна котка, която се мотаеше наоколо, малката уличка е напълно пуста. Въздъхна облекчено и се облегна на тухлената стена, за да си поеме дъх. Беше тичала дълго, твърде дълго за човек, останал съвсем без сили и изтощен от болестта като нея. Голямата кошница, която носеше със себе си, беше твърде тежка, но нямаше никакво намерение да я остави, защото тъкмо тя беше причината за бягството й.

Ако не беше ценното й съдържание, щеше да си остане в дома на родителите си и да умре спокойно. Така щеше да спести позора и мъките на бедната си майка.

Но Шериз нямаше да намери спокойствие, преди да бъде сигурна, че е успяла да спаси двата малки вързопа, които мирно спяха в кошницата, от произвола на жестокия си баща, мосю маркиза дьо ла Нойе, Готие Бовил. Той не признаваше дечицата за свои внучки и не възнамеряваше да се грижи за тях. Беше твърдо решен да ги изпрати в манастир, за да растат там като сирачета, лишени от семейство и майчина любов.

Шериз нямаше да позволи това!

Баща й си въобразяваше, че родилката не чува нищо в треската си, заключена в спалнята, която се беше превърнала в неин затвор. Затова дори не си направи труд да понижи глас, когато посвети в плановете си своите приближени и им заповяда да съберат сведения за някой подходящ женски манастир. Макар че очите й бяха затворени и цялото й тяло се тресеше от високата температура, Шериз беше будна и скоро разгада коварния план на маркиза. Веднага след смъртта на дъщеря си той възнамеряваше да се отърве от живото доказателство за позора й.

При тази ужасяваща представа в измъченото й съзнание проблесна неочаквана мисъл и тя се залови за нея като удавник за сламка. Близначките не биваше да остават в дома на баща й. Трябваше да ги отнесе на Никола, на любовника си. Въпреки всичките си грешки Никола нямаше да изостави дъщерите си на произвола на съдбата. Той щеше да се погрижи и за Шериз, ако му бяха позволили.

Колко щастливи щяха да бъдат сега, ако не се беше намесил баща й! Но не! Никола Дюпре, беден потомък на аристократично семейство, не беше достатъчно добър, за да се омъжи за единствената му дъщеря, макар че кръвта му беше също така синя и родословното дърво също така безупречно като неговото. Като си спомни упорството на баща си, Шериз мъчително прехапа устни, за да не се разплаче.

— Този мъж иска зестрата ти и нищо повече. На всичкото отгоре е артист и безделник. Може ли нормален човек да си изкарва хляба на сцената! Не мога да позволя този брак! Да не си си изгубила ума! — ревеше на дъщеря си Готие, когато узна за намерението й да се омъжи. — Не само че няма да стане твой съпруг, но и никога вече няма да го видиш. Разбра ли? Забранявам ти да се срещаш с него. Ако знаех, че си се забъркала с тази измет, щях отдавна да съм те заключил в стаята ти! — После се развика на жена си: — Ти си виновна за всичко, Офели! — Погледът му беше жесток и безмилостен. За пореден път се оказа недостойна за общественото си положение. Боже мой, ако знаеш как проклинам деня, в който ме принудиха да те направя своя жена!

Офели Бовил потрепера и се оттегли в стаята си с насълзени очи. Шериз обаче не се предаде толкова лесно. Същата нощ, когато всички в къщата спяха, тя се измъкна от стаята си и избяга при своя Никола.

Беше малолетна и не можеше да се омъжи без съгласието на баща си. За нея това не беше пречка. Млада и влюбена до уши, тя с готовност се отдаде на любимия си, убедена, че е негова жена. Макар по закон да нямаше право да носи името му, тя се нарече мадам Дюпре и живя щастливо няколко месеца, обикаляйки страната с артистичната трупа на Никола.

Тогава баща й откри местонахождението им и слугите дойдоха да я приберат в къщи. Шериз се съпротивляваше отчаяно, но не можеше да стори нищо срещу трима брутални мъже. Хвърлиха я като чувал в каретата на маркиза и потеглиха, без да й дадат възможност дори да се сбогува с Никола. От този ден нататък я държаха като пленница в дома Дьо ла Нойе и всичките й опити да се свърже с любимия си бяха обречени на провал.

Какво ли си е помислил, като се е върнал след представлението и е заварил стаята в страноприемницата празна? Дали е повярвал, че се е наситила на живота с него? Света Дево, не! Не, със сигурност не беше така. Никола я обожаваше, не беше в състояние да помисли нещо лошо за нея. Непременно е разбрал, че са му я отнели насила.

Когато установи, че е бременна, Шериз плака дълго. В началото вярваше, че новината ще смекчи гнева на баща й и той ще се съгласи на женитба. Но Готие беше непоклатим. Не позволи на Шериз да излезе от стаята си и продължи да твърди пред хората, че е сериозно болна. Никой не биваше да узнае за състоянието й. Дори прислугата смяташе скандалните слухове, които се предаваха от ухо на ухо в града, за куп глупости.

Шериз очакваше раждането на бебето външно спокойна, решена да показва пред баща си, че се е предала и признава поражението си. Всъщност не преставаше да мисли как да избяга от затвора си и да заживее отново с Никола. Направи всичко възможно да се сприятели с пазачите си и скоро узна някои неща за любимия си.

Върнал се в Париж и веднага дошъл в къщата на баща й да пита за нея. Готие ледено му посочил вратата. Никола предприел няколко опита да се свърже с нея, но като разбрал, че няма да успее, а и малкото му пари се свършили, заминал обратно при артистите.

После се родиха близначките. Нежната и тънка Шериз едва преживя трудното раждане и дълго след това не можа да се съвземе. Родилната треска едва не я вкара в гроба. Ала когато случайно узна намеренията на баща си да се отърве от двете момиченца, нищо не можеше да я задържи в леглото й. Готие не вярваше, че болната му дъщеря ще се осмели да избяга от къщи, и вече не я пазеше толкова строго. Младата жена успя да надхитри пазача пред вратата и се измъкна на пръсти от дома на маркиза.

От изрезките от вестници, които й бяха донесли прислужниците, Шериз знаеше къде се намира трупата на Никола. За щастие артистите бяха в Париж и тя трябваше на всяка цена да стигне до него. Само да издържи още малко!

Събра всичките си сили и препъвайки се, тръгна по тъмната уличка към входа на малкия, забутан театър, в който играеше Никола.

Веднага я пуснаха да влезе. Сценичните работници и артистите, които тичаха насам-натам зад кулисите, не й обръщаха внимание. Шериз се учуди, че никой не я позна, но болестта явно я беше променила много.

Тъй като имаше само три гримьорни, тя лесно намери определената за Никола. Внимателно остави тежката кошница на пода и отметна завивката, за да погледне за последен път близначките. Зарадвано установи, че още спяха. Приличаха на ангелчета с невинните си личица, огрени от меката светлина на свещите. Сърцето й се сви при мисълта, че трябваше да ги напусне. Но беше сигурна, че скоро ще умре, и не искаше да ги остави в дома на баща си.

Посегна към джоба на роклята си и извади написаното още вчера писмо. Ръцете й трепереха, когато го пишеше, но вярваше, че Никола ще успее да го разчете. Наведе се и пъхна писмото в кошницата. После се обърна към вратата. Много й се искаше да види любимия си за последен път, но не смееше да остане по-дълго. Хората на баща й сигурно я преследваха и тя не искаше да му сторят нещо.

Докосна наметалото, захвърлено небрежно на един стол, притисна кадифето до бузата си и вдъхна дълбоко тръпчивия аромат на одеколон за бръснене, който се излъчваше от него. В очите й нахлуха сълзи на болка и отчаяние. Беше загубила всичко, което имаше.

— Сбогом, любими мой — прошепна задавено Шериз. — Сбогом!

После се повлече към изхода и олюлявайки се, излезе на тъмната уличка.

2

Париж, 1764 г.

Втренчил поглед в дъщерите си, които се покланяха пред завесата, Никола Дюпре се усмихна гордо и изтри сълзата от окото си. Публиката, състояща се предимно от мъже, беше скочила на крака и въодушевено аплодираше.

Близначките Доминик и Лиз-Мари бяха наистина възхитителни. И двете имаха блестящочервени коси, наситенозелени очи и снежнобяла кожа. Красотата им беше направо зашеметяваща.

Бяха осемнадесетгодишни, все още неомъжени, и Париж беше полудял по тях. Всяка вечер театърът се пълнеше с мъже, които страстно желаеха да отнемат невинността на момичетата и да се провъзгласят за техни покровители. Но Никола не напразно беше известен с името „Льо Ренар“ — Лисицата. Нямаше никакво намерение да стои и да гледа как дъщерите му стават жертва на някакви си сладострастни негодници, които идваха в театъра само за да търсят все нови и нови приключения и любовни афери.

Не, момичетата заслужаваха нещо по-добро. Ако не беше онзи горд и самонадеян Готие Бовил, проклетият им дядо, които забрани на Никола да се ожени за милата си Шериз, момичетата щяха да бъдат с аристократичен произход също като повечето благородни кавалери, които настояваха за среща с тях всяка вечер след представлението.

Никола беше твърдо решен дъщерите му да не плащат за престъпления, извършени от други. Трябваше да им намери достойни за красотата им съпрузи, за да се изпълни последното желание на майка им, поверила ги на него в последните мигове от живота си. Никола беше убеден, че Шериз е пожертвала живота си, защото е жадувала момиченцата й да имат онова, което тя самата не е могла да постигне. Той не можеше да допусне жертвата й да остане напразна.

Продължи да наблюдава трогнато дъщерите си, които събираха нахвърляните на сцената рози.

О, мила Шериз — мислеше той — и ти би се гордяла с тях, ако можеше да ги видиш. Обещавам ти, ще се погрижа да получат всичко, на което си се надявала. Вече съм възрастен, поумнях и станах доста по-силен. Днес никога не бих те изоставил, както тогава в младежкото си безгрижие, кълна ти се.

Погледът му се плъзна към зрителната зала и спря върху двама мъже, седнали в една от най-скъпите ложи. Не бяха особено различни от другите изискани господа, които се бяха събрали тази вечер в театъра, но Никола ги беше харесал още от пръв поглед. Поведението им беше по-почтително и бяха доста по-сдържани от останалите. Припомни си учтивостта и добрите им маниери, когато успяваха да се доберат до дъщерите му сред тълпата обожатели. Всяка вечер пред гримьорната на близначките се блъскаха десетки мъже и Никола с усмивка си припомни, че момичетата не бяха захвърлили букетите на двамата млади аристократи, както постъпваха с всички останали цветя, които се трупаха ежедневно.

Добре съм ги обучил, помисли с гордост бащата, и двете отлично различават истинския бисер от имитацията. Младежите наистина заслужаваха внимание. Бяха богати, силни и което беше още по-важно, достатъчно независими, за да не обръщат внимание на обществените предразсъдъци и да правят онова, което си искат, без да се боят, че обществото ще ги отхвърли. Ако решат да се оженят за две актриси, при това незаконородени, близките им сигурно ще смръщят вежди, но няма да направят нищо повече. Никой не би рискувал да си развали отношенията с хора като тях.

Никола усещаше известна загриженост, че единият е англичанин, но нямаше как. Нещастници като тях не можеха да избират, а щом искаше да омъжи добре дъщерите си, трябваше да направи известен компромис. Макар че Доминик и Лиз-Мари бяха омайващо красиви, те все пак бяха незаконородени и това оставяше отпечатък върху тях за цял живот.

А колко му се искаше да не беше така! Можеше да бъде и другояче, замисли се горчиво той и безмълвно, но с жар прокле за кой ли път починалия наскоро Готие Бовил, който не остави на внучките си нито един сантим. Как можа дъртакът да бъде толкова безсърдечен!

Никола дълго беше живял с надеждата, че в края на краищата маркизът ще се смили над тях и ще съжали за жестокостта, с която беше разделил двамата влюбени. После се надяваше, че ще се погрижи поне за внучките си, но старецът нито веднъж не се заинтересува живи ли са децата, имат ли средства за препитание и как се чувстват. При това Никола беше сигурен, че кучетата от свитата му още преди години са разузнали какво е станало с близначките.

Известно време тримата бяха живели колкото се може по-незабелязано, защото бащата се страхуваше, че ще дойдат и насила ще му отнемат момиченцата. Много късно осъзна, че маркизът ни най-малко не се интересува от внучките си и не би страдал дори ако децата бяха последвали майка си в гроба. Съзнанието за тази жестокост не облекчи Никола, напротив, само засили огорчението му. Разбира се, той никога не би позволил да му отнемат децата, но се гневеше при мисълта, че в дома на дядо си двете щяха да имат целия необходим лукс и всички предимства на аристократичния произход.

Вместо това момичетата пораснаха под крилото на баща си и той с всички сили се грижеше да не им липсва нищо. И двете тръгнаха по стъпките му и станаха театрални актриси. Излизаха на сцената с такава самоувереност, че Никола всеки път затаяваше дъх. И бяха прекрасни изпълнителки. Доказваше го въодушевлението, с което ги посрещаше публиката.

Никола внимателно оглеждаше залата. Играеха в един от най-големите театри на Париж и това се дължеше само на собствения му ум и ловкост. Дъщерите му заслужаваха само най-доброто.

Никола въздъхна. Готие можеше да се смили над тях поне преди смъртта си и да им остави част от имуществото си. Но дори това не направи. Ужасен стар скъперник, каза си презрително той. Понякога страшно му се искаше да можеше да започне всичко отначало. Вече не беше неопитен както тогава, когато позволи да го изгонят от дома на Шериз. Днес щеше с всички сили да се бори за любовта си. Може би любимата му нямаше да загуби живота си и дъщерите му нямаше да има нужда да работят, за да изкарват хляба си.

В очите му отново проблеснаха сълзи, но този път те бяха посветени на миналото и на онова, което беше изгубил. Твърде леко се беше оставил да го сплашат. Тази мисъл само затвърди решението му, че Доминик и Лиз-Мари не бива да плащат за чужди грехове.

Очите му се върнаха на двамата мъже в ложата. Англичанинът, лорд Уилям Тревилин, беше наследник на графството Нортчърч, старо и много богато имение. Французинът, мосю Едуар Сен Жорж, беше наследник на графството Шато Сюр Мер, което не му отстъпваше по древност и богатство.

Ако Доминик и Лиз-Мари имаха щастието да се омъжат за мъже като тези, бъдещето им щеше да бъде осигурено. Никола замислено поглади брадата си, опитвайки се да намери начин да помогне на дъщерите си.

По-късно вечерта момичетата отново се срещнаха с двамата млади аристократи на вечеря в един от най-изисканите парижки клубове. Двете девойки весело се спогледаха през масата и се разбраха безмълвно, по онзи странен начин, по който разговарят с очи близнаците. Уведомиха се една друга коя кой мъж предпочита и Доминик усмихнато се обърна към лорд Уилям Тревилин, а Лиз-Мари посвети цялото си внимание на мосю Сен Жорж.

Само след няколко месеца двойната женитба шокира цяла Европа. Две незаконородени театрални актриси се омъжваха за двама от най-желаните кандидати за женитба в Англия и Франция! Сред всеобщата бъркотия само Никола оставаше невъзмутим. Той беше работил цял живот за това и беше успял да го осъществи.

Сега му оставаше да се заеме със своите собствени планове, да открие малък театър в провинцията и да очаква с радост времето, когато ще люлее на коленете си внучета и ще им купува подаръци като истински дядо.

Животът беше великолепен и си струваше да се изживее. Най-добре още отсега да купи няколко детски артистични костюма, мислеше си щастливият дядо. Внуците непременно щяха да тръгнат по неговия път и сигурно с удоволствие щяха да се преобличат и да изпълняват големи и по-малки роли за радост на родителите и роднините си.

Никола едва не плесна с ръце при тази перспектива и изтича зад кулисите да потърси Елоиз, шивачката на трупата. Главата му гъмжеше от какви ли не идеи за бъдещето, а сърцето му беше препълнено от радост.

3

Шато Сюр Мер, Франция, 1783 г.

Наричаха го просто Шато Сюр Мер — Дворец над морето — и името много му подхождаше, защото царуваше над околността от високите крайбрежни скали недалеч от Брест в западна Франция. Оттам се откриваше чудесна гледка към мястото, където водите на Ламанша се смесваха с тези на Бискайския залив. Департаментът се наричаше Финистер — Край на нос — и когато Ив-Пиер Фурно заставаше на скалистия нос, понякога му се струваше, че се намира на края на света.

Сигурно така е било и в началото на всички времена, мислеше си той, взирайки се в огромната планина от чист кристал, която падаше почти отвесно към брега. Там бурните морски вълни се втурваха устремно срещу пясъка, сякаш искаха да го погълнат. Прибоят се удряше в раздробените скали, срутили се от масива и разпръснати по целия бряг.

Самият замък беше от много стари времена. Построен през четиринайсети век и многократно дострояван с нови, модерни крила, той представляваше странна смесица от стилове, въпреки че основният характер на крепост, предназначена за защита, все още си личеше.

Векове наред владетелите на замъка бяха заставали на мястото, на което сега стоеше Ив-Пиер, и се бяха взирали в морето. Графовете Шато Сюр Мер от столетия насам се вслушваха в песента на сирените и в дългата галерия с портрети на предците висяха доста образи на смели морски разбойници.

Действията на тези мъже вероятно не са били винаги в рамките на закона, но именно те със своята дръзка до безумие смелост бяха създали голямото богатство на фамилията Сен Жорж. Ив-Пиер беше дясната ръка на граф Едуар Сен Жорж и щеше да остане негов предан човек до края на дните си. Вършеше всичко, което заповядваше господарят, но най-важната му грижа си оставаше сигурността на семейство Сен Жорж. Ив-Пиер беше изкусен фехтувач и лично беше обучил както графа, така и децата му да се бият като него.

Дългата история на замъка познаваше доста дуели, но Ив-Пиер беше готов да се закълне, че нито един не е бил по-забавен от този, който в момента се разиграваше пред очите му.

Ослепителната слънчева светлина едва успяваше да си пробие път през короните на столетните дървета, закриващи с клоните си почти целия двор. Старите плочи бяха покрити с фина мрежа от светлини и сенки, а по медноцветните коси на двете седемгодишни деца, които се дуелираха, сякаш лумваха пламъци.

Двамата млади противници се движеха грациозно един срещу друг, пристъпваха напред и назад като двойка, която изпълнява сложните фигури на някакъв танц, и размахваха сребърните рапири като истински майстори. Двете блестящи острия се кръстосваха във въздуха, чуваше се звън на метал, разнасян надалеч от свежия морски бриз, който шумеше в короните на огромните стари дъбове.

— Туш — изохка с широка усмивка една от костюмираните фигури. Противникът й веднага спря, смръщи чело и недоволно потропа с нежното си краче.

— В тази сцена вече нямаш текст, Вашел — проговори мрачно Женевиев Сен Жорж. — Трябва да паднеш и да умреш. А ти развали целия дуел и сега трябва да репетираме отново.

— Много съжалявам — извини се Вашел, макар по лицето му да личеше, че ни най-малко не се е трогнал от строгата критика на сестра си. — Но ти така добре ме нападна, че просто не можах да се сдържа да не те похваля, Женет. Все още не знам как успя да ме надхитриш и да ме улучиш.

— Щеше да го знаеш, ако внимаваше малко повече в уроците, които ни дава Ив-Пиер — отговори сърдито Женевиев. — Нима не си спомняш тази тактика? Колко пъти ни я е показвал! Но не бива повече да си губим времето. Скоро ще се стъмни. Остава ни само още една репетиция, а аз държа да се представим добре пред татко Ник, мама и леля Доминик. Знаеш колко се сърди дядо, когато объркаме някоя пиеса. Докъде бяхме стигнали? А, да. Ти си Тибалт, племенникът на графиня Капулети, и тъкмо си убил Меркуцио. Сега се биеш на живот и смърт с Ромео Монтеки, твоя кръвен враг.

— Добре де, добре — промърмори добродушно Вашел. — Но ми обещай, че после ще ми покажеш този трик.

— Разбира се. Хайде да продължим — отговори настойчиво Женевиев и се обърна към третия младеж, който мълчаливо стоеше до тях: — Гледай ме внимателно, Арман. Искам всичко да изглежда колкото се може по-истинско. В тази сцена не си много добър Ромео.

Момчето кимна и близнаците отново започнаха дуела. Този път Вашел играеше ролята си както трябва и когато Женевиев му нанесе смъртоносния удар и тъпото острие на рапирата се заби право в сърцето му, той послушно пусна оръжието и притисна с ръце гърдите си. Лицето му се разкриви от болка. Олюля се и бавно падна на плочите.

— Чудесно! — извика Женевиев и запляска с ръце. И похвалите, и укорите излизаха леко от устата й.

— Така ли мислиш? Намирам го по-скоро смешно. Искам да кажа, че сцената е доста мелодраматична — чу се нечий развеселен глас откъм дъното на двора.

Женевиев се извърна рязко и впи очи в натрапника.

— Естествено е ти да го видиш така, Джъстин. — Беше ужасно обидена, че е посмял да критикува режисьорското й изкуство и гласът й прозвуча остро. Братовчедът й непрекъснато я дразнеше и тя никога не успяваше да се сдържа в негово присъствие. — Нямаш и капчица артистичен талант — продължи мрачно тя. — Леля Доминик твърди същото. Просто ти е неприятно, че не ти позволихме да участваш в пиесата.

— Но това е смешно, Женет — отговори осемнадесетгодишният Джъстин Тревилин и невъзмутимо почисти несъществуваща прашинка от ръкава си. Младото момиче побесня. — Не ме интересуват детинските ви пиески. Вие с мама можете да мислите каквото си искате, но аз съвсем не съм лишен от талант. С удоволствие бих дал на теб и Вашел няколко добри съвета.

— Нямаме нужда от твоята помощ. Изчезвай оттук! — изсъска Женевиев и заплашително размаха рапирата си. — Ако още веднъж се опиташ да ни попречиш, ще кажа на леля Доминик, че пак си пушил тайно. Няма смисъл да правиш такава невинна физиономия, защото целият миришеш на пури. Знаеш, че леля Доминик понася тютюневия дим още по малко и от емфието.

— Ти си една проклета малка свадливка, Женет — отбеляза хладно Джъстин и извади тънка пура от джоба на жакета си. Почука края й о малката, златна кибритена кутия, запали я и дълбоко вдъхна ароматния дим. — Май беше по-добре да разучите „Укротяването на опърничавата“ вместо „Ромео и Жулиета“.

— Ах ти… — избухна безпомощно Женевиев. — Ако веднага не изчезнеш, заклевам се, ще те набода на рапирата си!

Пристъпи напред, готова за бой. Но слисано спря, когато Джъстин избухна в смях.

— Ела тук, осичке, макар че си зла — изрецитира той и още повече я вбеси.

— Щом ме наричате оса, то бойте се от жилото ми — проговори предупредително тя.

— Мила моя — отвърна сериозно Джъстин и се усмихна, вгледан в дребната й фигурка. Ръката му небрежно отблъсна оръжието. — В деня, когато няма да успея да те надвия, ще окача меча си на пирона и ще се подчиня на всичките ти капризи. Само че, доколкото си спомням — продължи коварно той, — Петручио все пак успя да укроти жена си, нали?

— Не си въобразявай това, мосю — отговори високомерно Женевиев. Отметна глава назад и го изгледа с цялото си достойнство. — Никога няма да се съглася да стана твоята Катерина.

— Откъде ти хрумна, че аз искам това, Женет? — осведоми се небрежно братовчед й и вдигна вежди, сякаш беше особено учуден от подобна перспектива.

— О! — извика чисто по детски тя и веднага забрави достойното си държание. — Знаеш, че сватбата ни е отдавна решена, Джъстин. Макар че това не ми е особено приятно — добави с гримаса тя.

— Може и така да е, но това не е моя заслуга, уверявам те. Нямам никакво намерение да се обвързвам в брачен хомот със заядливка като теб. А сега върви и си играй ролята като послушно момиче. Твоят Ромео те очаква, бедничкият. Тежко и горко на мъжа, който ще има нещастието да се ожени за теб!

С тази заключителна забележка Джъстин се завъртя на токовете си, изсмя се още веднъж и напусна двора на замъка. Женевиев се загледа след него с искрящи от омраза очи. Този ужасен грубиян! Как го мразеше! Един ден ще го накара да проклина деня, в който се подигра с нея — и това пред Арман Шарбон, който я обожаваше. Да, един ден ще го накара да си плати за всичко. Ще му покаже, че е по-добра — в дуелирането, в театралното изкуство и във всичко останало.

Острието на рапирата изсвистя във въздуха и Женевиев се втурна напред. В мечтите си вече нанасяше смъртоносен удар на омразния си братовчед.

КНИГА ВТОРА
МАСКИРАНИТЕ

4

Париж, 1792 г.

Женевиев Сен Жорж седеше пред тоалетната масичка и се взираше в бурканчетата с пудри и гримове. Сърцето лудо се блъскаше в гърдите й. Посегна бавно към флакона с кафяво орехово масло и ръката й потрепери.

Това тук не беше игра.

При тази мисъл страх прониза сърцето й. Досега всичко беше маскарад, преструвка, приятно прекарване на времето, което доставяше удоволствие на близките й и преди всичко на маман, която много обичаше театъра. Днес беше друго. Днес ролята, която й предстоеше да изиграе, беше жизненоважна и тя знаеше, че животът й е заложен на карта. Всичко зависеше от това, как щеше да изпълни ролята си.

Ох, поне Вашел да беше до нея! Двамата щяха да разучат текста и той щеше да й даде много ценни съвети, както бяха правили в миналото. Но близнакът й не беше тук. И слава Богу, че го нямаше! Все още имаше шанс да се е укрил на сигурно място. Да е бил предупреден навреме и писмото, което беше успяла да му изпрати от строго охраняваната градска къща, да е достигнало до него. О, сигурно го е получил! Иначе тя непременно щеше да почувства, че се е случило нещо лошо. Дълбоката тайнствена връзка между двамата близнаци досега винаги й беше позволявала да знае как е любимият й брат. Да, Вашел беше на сигурно място. Злобната отмъстителност на Клод Рамбуйе, която беше изпитало на гърба си семейство Сен Жорж, не беше успяла да го застигне. Женевиев още усещаше в носа си миризмата на смърт и разруха, която се разнасяше от този злокобен човек.

Там, където някога всички живееха доволно и щастливо, днес цареше страх и отчаяние. Младото момиче знаеше, че дори и сега, в този миг, смъртта дебне близките й и само чака момента да изгаси и последната искрица надежда, която трепкаше в душите им.

„Ще съжаляваш, че си ме отблъснала, гражданко Сен Жорж, горчиво ще съжаляваш, обещавам ти!“

Тези думи на Клод Рамбуйе биеха като с чук в слепоочията й и се свързваха в зловеща хармония с мелодията на ужаса, която от месеци насам барабанеше в сърцето й.

Тази буржоазна свиня!

Очите й се напълниха със сълзи и в гърлото заседна буца, която заплашваше да я задуши. Внезапно избухналият гняв победи безпомощността и без да осъзнава какво прави, тя блъсна тоалетната масичка и помете с длан всички шишенца и кутийки, които с трясък паднаха на пода. После изхълца и скри лице в ръцете си. Раменете й се тресяха от тревога, но и от гняв заради собственото й безсилие.

Клод Рамбуйе беше сдържал думата си. Женевиев ужасно съжаляваше и горчиво се разкайваше, че не отстъпи на желанието му. Отказа на един прост селски син да стане негова метреса и това щеше да струва живота на родителите й. Със сигурност знаеше, че ги очаква смърт.

Беше въпрос на дни Клод да се появи с хората си и да арестува Женевиев и родителите й. Щяха да разиграят обичайния фарс на съдебно дело и да предоставят главите им на жестоката Мадам Гилотина, която безмилостно вземаше все нови и нови жертви. Едва вчера следобед бяха обезглавили Арман Шарбон, приятеля й от детинство. Божичко, колко я болеше!

Дори ако хитростта, измислена от маман, успееше и Женевиев се изплъзнеше от ужасната си съдба, родителите й щяха да се простят с живота си.

— Не ни остава нищо друго, моето момиче — беше казала с усмивка маман. — Боя се, че в тази пиеса три роли са твърде много. Написана е само за една изпълнителка. Ако се включат още двама души, трагедията ще стане твърде патетична. Сама поне ще имаш някакъв шанс. Разбираш ли, Женет? Успехът на този маскарад зависи от това, всички да се преструваме, че животът следва своя обичаен ход. Докато татко и аз сме тук, Клод може би няма да заподозре нищо. Ще му казваме, че си болна и не можеш да го приемеш. Така ще спечелиш известно време, мила. А времето означава всичко!

— Как да ви оставя сами! Никога няма да го направя! — извика страстно Женевиев, но бързо се успокои. — По-добре е да остана тук и… да бъда любовница на Клод Рамбуйе.

— Не, Женет — възрази тихо, но решително майка й. — Татко ти и аз бихме предпочели да умрем, но да не гледаме как живееш с онзи негодник. Освен това никой не ни гарантира, че Клод ще ни остави на свобода дори ако приемеш отвратителното му предложение. Не, няма какво да говорим повече — настоя майката, когато Женевиев отново понечи да се възпротиви. — Двамата с татко ти вече взехме решение. Не ни остава нищо друго, миличка.

— Не! — изплака и сега Женевиев, останала сама в стаята си. — Не!

Но мама беше права. Нямаха друг избор. Трябваше да го направи. Сцената беше готова и публиката я очакваше.

Женевиев с мъка изтри зачервените си очи и се наведе да събере парчетата от пода. Вгледа се в счупените стъкла и й се стори, че те са символ на разрушения й живот. После обаче пое дълбоко въздух, извади запушалката от флакона с кафявото орехово масло и примирено го изля върху главата си. При това проклинаше наум фаталния ден, в който Клод Рамбуйе беше решил да я направи своя любовница.

Преди революцията синът на някой търговец и насън не би си помислил да обиди по такъв начин момиче от аристократично семейство. Но Клод още тогава я беше погледнал нахално на площада и я беше пожелал със страст, която с течение на времето се превърна в мания. Майка й може и да е била артистка, но Женевиев беше истинска аристократка и синът на пекаря не можеше да си представи, че ще има жена като нея.

Ала революцията промени всичко, френският обществен ред се обърна с главата надолу и хората от класата на Клод се издигнаха на много по-високо стъпало, отколкото бяха смели да мечтаят. Честолюбието на този мъж надхвърляше всички граници на съсловието му и когато неочаквано се откри възможността да стане нещо повече, той не пропусна да я използва. Влезе в градския съвет и с много хитрост и коварство успя да получи висока длъжност. Народното събрание беше в ръцете на простолюдието, което беше смъкнало от трона френските монарси и държеше краля в плен.

Скоро обаче Клод установи, че високият пост и богатството не му бяха достатъчни. Трябваше да вземе за своя любовница не някоя друга, а Женевиев Сен Жорж. Тя щеше да бъде перлата в короната му, блестящ рубин с неоценима стойност, който не можеше да се сравнява с нищо друго. За съжаление не можеше да я направи своя съпруга при сегашното й обществено положение, но Клод беше сигурен, че от нея ще излезе отлична метреса.

Женевиев трепереше от страх, тъй като много добре знаеше каква власт има този тип и колко хора е изпратил на гилотината. Въпреки това решително отклони неприличното му предложение. Как се осмеляваше да я обижда по такъв начин — нея, дъщерята на един граф! По-добре да умре, отколкото да се съгласи на такова унижение.

Клод Рамбуйе й напомняше студено, покрито със струпеи влечуго, което се плъзга напред и при мисълта да се люби с такъв човек започваше да й се повдига.

Клод беше висок и тънък — направо мършав — и синкавата бледа кожа беше така опъната върху костеливата му фигура, че приличаше на вървящ труп. Ставите му бяха остри, костите стърчаха на всички посоки, а ръцете му бяха толкова дълги, че винаги изскачаха от ръкавите на износените жакети, които носеше въпреки новопридобитото си богатство. Като че това не беше достатъчно, той ненавиждаше перуките, приглаждаше редките си тъмнокафяви коси и ги връзваше в мазна плитка на тила. Малките му черни очи блестяха и караха Женевиев да потръпва. Когато направи предложението си, я гледаше както змия гледа жертвата си, преди да се нахвърли върху нея. Струваше й се, че всеки момент между тънките му устни ще се покаже раздвоен, съскащ език. Ужасена от нахалството му, тя едва успя да намери думи, с които да му откаже, и той изсъска като същинска змия:

— Осмеляваш се да се противопоставяш, гражданко Сен Жорж? — Подигравателният глас не закъсня да й припомни, че в момента общественото й положение е застрашително ниско.

— Но аз… не мога да го направя, господине — заекна в ужас Женевиев. — Това означава за мен безчестие и разруха. Разбирате ме, нали! Освен това, още от раждането си съм сгодена за братовчеда си граф Блекхийт, лорд Джъстин Тревилин. Родителите ми са ме обещали на него и вече щях да съм омъжена, ако не бях помолила татко да ме остави за още един бален сезон в Париж — излъга тя, защото всъщност не можеше да понася братовчед си и възнамеряваше да помоли баща си да я омъжи за Арман Шарбон.

— Сгодена за половин англичанин, на всичкото отгоре проклет кучи син! — изфуча Клод. — Това обаче не те спря да насърчаваш ухажванията на цяла тълпа аристократи, нали!

— Но моля ви, мосю! Това бяха само незначителни флиртове. Цял свят знае, че ще се омъжа за братовчед си.

— А аз ти казвам, че няма да го направиш, гражданко Сен Жорж! Давам ти четиринадесет дни да вземеш решение. След две седмици ще пишеш на англичанина и ще развалиш годежа. А после ще ми станеш любовница — завърши самодоволно той.

— Умолявам ви, мосю! Не мога да направя такова нещо. Не е почтено да ми предлагате да бъда ваша любовница. Това означава позор за мен и семейството ми.

— Очаква ви нещо много по-страшно, ако не се съгласиш — прекъсна я остро Клод. — Предупреждавам те: ще съжаляваш, че ми отказа, гражданко Сен Жорж. Горчиво ще съжаляваш, обещавам ти!

С тази последна злобна забележка Клод посегна към шапката, ръкавиците и бастуна, изскочи от стаята й и тресна след себе си вратата.

Преди три дни маман предложи да му изиграят този номер.

— Смятам, че дори татко Ник би бил доволен от подобен маскарад — заяви Лиз-Мари, след като й описа плана си.

Татко Ник, както го наричаха двете дъщери и внуците му, беше известен с блестящия си външен вид, с внезапните си избухвания и страхотни номера. Говореше се, че пребил някакъв колега, когато онзи забравил текста си. Женевиев се възхищаваше от него и много й се искаше да играе в някоя от пиесите му, макар че той избухваше в гняв дори при най-малкия намек за това.

— Не, не и не! — отговаряше сърдито той. — Работих дълго и упорито само за да махна дъщерите си от сцената и нямам намерение да правя внуците си актьори.

Женевиев беше запозната с историята на живота му, но всеки път я слушаше с удоволствие: На осемнадесетгодишна възраст мама и леля Доминик дебютирали в един парижки театър под ръководството на татко Ник и завладели с щурм цяла Франция. Кавалерите обсаждали сцената и твърдели, че дори троянската Елена не можела да се сравнява по красота с близначките. Но намеренията и надеждите, с които преследвали момичетата, съвсем не били почтени. Само че татко Ник не ги изпускал от очи. Въпреки петното върху името им той бил решен да омъжи дъщерите си за най-добрите мъже.

Така и станало. Лиз-Мари завоювала благоразположението на мосю графа дьо Шато Сюр Мер, Едуар Сен Жорж. Доминик харесала неговия приятел и партньор лорд Уилям Тревилин, ърл на Нортчърч, и спечелила сърцето му.

Браковете предизвикали голям шум в цяла Франция. Сестрите дълго плакали и не могли да се утешат от раздялата. Макар и разделени от Ламанша, те често си ходели на гости.

След година се появило на бял свят първото и единствено дете на Доминик, синът й Джъстин. Едва след единадесет години — когато Лиз-Мари, макар и с мъка, се била примирила, че няма да има деца, — се родили близнаците Вашел и Женевиев. Сестрите били толкова радостни, че веднага решили да оженят децата си. А сега Клод Рамбуйе беше побеснял от гняв заради този отдавнашен годеж и беше заповядал на Женевиев да го развали.

Щом трябва някой да умре, нека това бъда аз, мислеше си Лиз-Мари. Вашел и Женевиев трябваше да живеят.

Майката нямаше вест от сина си, знаеше само, че е успял да се укрие. Женевиев беше уверена в това, а Лиз-Мари отлично знаеше колко е тясна връзката между близнаците и как се разбират и от разстояние. И през ум не й минаваше да поставя под въпрос твърденията на дъщеря си. Сега обаче беше заплашен животът на момичето й. Майката не можеше да допусне то да стане жертва на простак като Клод Рамбуйе, също както на времето татко Ник не позволи на дъщерите си да се свържат с обикновени мъже. Нямаше да позволи дъщеря й да стане любовница на човек с толкова долен произход.

Когато й хрумна отличен план как да запази дъщеря си от лапите на това чудовище, Лиз-Мари въздъхна облекчено.

Всяка сутрин при тях идваше Бърт Онфрой, момичето на млекаря. Женевиев щеше да се смени с него и да се махне от къщи. Лиз-Мари не се тревожеше за Бърт, защото тя си беше малко смахната и нямаше да разбере нищо. Ролята й беше само на статистка. Женевиев обаче не биваше да греши.

Нервна както преди всяко представление, Лиз-Мари почука на вратата и влезе в стаята на дъщеря си.

В овалното огледало над тоалетната масичка Женевиев видя загриженото лице на майка си. Обърна се бавно и я погледна в очите.

— Е, маман? — попита предпазливо тя и пое дълбоко въздух. — Как ти харесвам в новата роля?

Мадам графинята дьо Шато Сюр Мер, Лиз-Мари Бовил Сен Жорж, внимателно огледа дъщеря си. После, въпреки тревогата, по лицето й се появи усмивка.

— Мисля… — започна тя, но се прекъсна и пое дълбоко въздух. — Мисля, че дори татко Ник би се възхитил от теб, ако можеше да те види.

Женевиев наистина беше преобразена. Дългата медноцветна коса беше загубила блясъка си и висеше на две мазни плитки, свързани с мръсни панделки. Безупречната кадифена кожа, наследена от майката, сега беше добила цвят на орех, сякаш момичето беше прекарало целия си живот на слънце. Леко скосените бадемовидни очи бяха умело изправени с черен молив и очните ябълки изглеждаха големи и кръгли като копчета. Наситенозеленият цвят на зениците беше заменен с някаква безлична сиво-кафява сянка. Дръзко вирнатото носле беше удебелено с помощта на малко глина и изкусно приготвена смес от боя и пудра. Скулите бяха хлътнали и покрити с огромни тъмни лунички. Пълните червени устни бяха наново изрисувани и видът им беше променен изцяло. Сега изглеждаха тънки и бледи. Фигурата на Женевиев също беше преобразена. Дръзките млади гърди бяха стегнати в тъмно елече, а тънките бедра бяха подплатени с няколко възглавнички.

Младото момиче не се движеше с обичайната за него прелестна гъвкавост, а пристъпваше тежко с издадено напред ляво рамо и сведена глава.

Дори Лиз-Мари едва успя да познае красивата си дъщеря в тази тромава селянка.

— От теб щеше да излезе велика артистка, миличка. Отлично имитираш Бърт! — извика майката.

При по-нормални обстоятелства Женевиев щеше да се зарадва неимоверно много на похвалата на майка си, но като си помисли колко много зависи този път от превъплъщението й, в гърлото й заседна буца.

— О, маман! — изплака тя. — Сигурна ли си, че трябва да изиграя тази роля? Моля те, нека остана тук. Голяма работа, че ще стана любовница на Клод Рамбуйе! Не ме интересува, че ще разбия живота си! Ще изтърпя какво ли не, само и само да не се разделям с татко и теб. А като си представя какво ще ви се случи, когато онзи негодник открие измамата…

— Тихо! Не говори повече, момичето ми. Нали не искаш да помисля, че имаш слаби нерви. Вече обсъдихме този въпрос. Нямаме друг избор. Хайде, ела, миличка. Публиката те очаква.

Когато двете влязоха в кухнята, Бърт вече беше пристигнала и страхливо събличаше кърпените си дрешки. Като видя двете жени, момичето трепна и скри лице в ръцете си. Но веднага се успокои, защото позна мадам графинята и дъщеря й.

— Побързай, Бърт — подкани я Лиз-Мари и загрижено погледна през прозореца, за да се увери, че пазачите все още не са забелязали колко дълго се е забавило тази сутрин момичето на млекаря.

Трескаво помогна на дъщеря си да се преоблече, после се отдръпна крачка назад, измери я с последен критичен поглед и промълви:

— А сега изтичай да се сбогуваш с баща си, Женет!

Женевиев нямаше нужда от напомняне, че всяка минута е ценна. Затича се колкото се може по-бързо в грубите ботушки на момичето, които й бяха големи и я спъваха, макар че ги бяха натъпкали с хартия.

— Татко! — извика тя. — Татко!

Мосю графът дьо Шато Сюр Мер, Едуар Сен Жорж, влезе забързано в кухнята. Лицето му беше белязано от тревога за любимото дете, но той разтвори ръце и Женевиев се сгуши в обятията му. Бащата я притисна до себе си и нежно целуна косите й.

— Така… Време е, Женет — произнесе задавено той.

— Да, татко.

Женевиев едва успя да преглътне горчивите, парещи сълзи на отчаяние, които напираха в очите й. Никога досега не беше виждала баща си толкова потиснат и изтощен. Енергичният и весел човек, когото познаваше, беше отстъпил мястото си на някакъв сломен, унил старец. Никой не би повярвал, че това е същият горд аристократ, който смело се противопостави на всички обществени предразсъдъци и направи незаконородената театрална актриса своя съпруга. Никой не би познал в негово лице щедрия домакин и галантен кавалер, който беше душата на всяка забава.

В този момент Женевиев усети в сърцето си още по-дива омраза към Клод Рамбуйе, чудовището, което беше отнело целия кураж на милия й баща. Как да напусне човека, когото толкова обичаше, когото боготвореше още от детинство! Беше ясно, че раздялата къса сърцето му. Синът му беше изчезнал, сега си отиваше и дъщеря му.

— Аз… Ще се моля за теб, дъще — промърмори Едуар и притисна Женевиев още по-силно до себе си, за да не види тя сълзите, които замъгляваха очите му. Лиз-Мари стоеше до тях и с болка гледаше любимия си съпруг — мъжа, който преди много години беше завладял завинаги сърцето й.

— Аз също, татко — отговори Женевиев и опря глава на широките му гърди, където толкова често беше търсила съвет и утеха.

— Тази нощ, когато всички заспят, ще изпратя Ив-Пиер във фермата на Онфрой, за да те изведе оттам — продължи бащата. — Не тръгвай сама, Женет. Страх ме е за теб. Пътищата са несигурни в тия страшни времена. — След малко добави: — Ако случайно срещнеш брат си, кажи му… — Той се покашля. — Кажи му…

— Зная, татко. — Женевиев побърза да му спести мъчението, защото знаеше, че баща й не вярва да види отново децата си и му се иска да се сбогува с тях завинаги, но не смее. — Всичко ще му кажа. — После с натежало от болка сърце се отдръпна от него и се обърна към майка си. — Мамичко!

Но младото момиче смело преглътна сълзите си. Нямаше време за дълги прегръдки. Вкопчи се за миг в майка си и вдъхна дълбоко сладкия аромат на парфюма й. Познаваше този дъх на върбинка, откак се помнеше. Той се носеше от меките копринени кърпички, които Лиз-Мари слагаше на челцето й, когато гореше в треска. Ароматът оставаше дълго след майката в тъмната детска стая и гонеше всички зли призраци. Когато сутрин се будеше с радостно сърце, ароматът се смесваше със слънчевата светлина, нахлуваща през прозорците, когато Лиз-Мари разтваряше завесите, за да поздрави новия ден.

— О, маман — пошепна с тъга Женевиев. Майката решително се отдръпна.

— Това е най-тежката роля в живота ти, мила. Знам, че ще я изпълниш отлично. — Лиз-Мари се опита гласът й да звучи нормално, но не успя да прикрие лекото му треперене.

Сълзите едва не я задушиха, когато момичето кимна смело и се опита да се усмихне. Женевиев се обърна към Бърт, която стоеше плахо в ъгъла и очевидно не се чувстваше добре в копринения й халат.

— Безкрайно съм ти задължена за помощта, Бърт — каза тя. — Обещавам, че няма да ти сторят нищо лошо. Ако открият измамата, мама и татко ще поемат вината върху себе си.

— Аз… Разбирам ви, мамзел — промърмори Бърт и направи реверанс.

Женевиев погледна за последен път родителите си и сърцето й се сви от болка. Винаги щеше да ги запомни така: хванати за ръка, двамата стояха плътно един до друг и безпомощно гледаха как дъщерята изчезва от живота им, знаейки, че надали ще я вадят отново.

— Ще ти стискам палци, Женет — прошепна ободряващо Лиз-Мари. Старата формула, с която артистите си желаеха успех преди представление.

— Ще направя всичко, което трябва, маман — обеща сериозно Женевиев. — Вярвай в мен. Обичам те. Обичам и двама ви с цялото си сърце. Сбогом, скъпи мои. Довиждане.

После решително вдигна празните кани за мляко и пое дълбоко въздух, за да успокои лудото биене на сърцето си. Излезе навън и примигна срещу яркото утринно слънце, решена да се справи с Клод Рамбуйе и хората му.

5

Нортчърч Аби, Англия, 1792 г.

Сивият летен дъжд потрепваше тихо и успокояващо по прозорците в работния кабинет на лорд Уилям Тревилин. Но веселите почуквания на дъждовните капки не можеха да разведрят настроението на двамата мъже, които бяха вътре. Единият лениво проследи пътя им надолу по красивите венециански стъкла. Но само след миг изостави мирното съзерцание и отново се върна към разговора. За кой ли път се запита защо му е толкова трудно да общува с баща си. Не му хрумна простата мисъл, че характерите им твърде много си приличат. Ако някой се беше опитал да му подскаже този факт, младежът сигурно ужасно щеше да се изненада и дори да се обиди. Знаеше само, че от момента, в който се научи да мисли самостоятелно, никога не беше на едно мнение с баща си. Днешният им разговор също не правеше изключение.

— Какво ще правим сега? — попита лорд Джъстин Тревилин, виконт Блекхийт и гласът му прозвуча раздразнено. Крайно време беше да прекъсне напрегнатото мълчание. — В никакъв случай не мога да се оженя точно сега. Нали си наясно с поста, който заемам, и с отговорността, свързана с него. Не смея да поставя на карта всичко, което съм постигнал, и то заради някаква си хлапачка, едва завършила училище. Не се съмнявам, че и тя е тъпа и се държи детински като всички останали… — Последните думи прозвучаха надменно.

Лорд Уилям Тревилин мрачно вдигна вежди и заплашително изгледа сина си. Джъстин обаче ни най-малко не се уплаши и хладно отвърна на погледа му. Изглеждаше, че цялата тази история по-скоро го забавлява. Лорд Уилям изкриви лице в сърдита гримаса, която беше адресирана както към презрителната забележка на сина му, така и към външния му вид — подчертано небрежно ловно облекло, което съвсем не беше подходящо за важността на разговора.

— Смятам, че Едуар се е изразил достатъчно ясно в писмото си. Знаеш положението на Женевиев. Ако успее да избяга от Франция, ще й е необходима закрила и дом, където да се приюти. Тя е твоя годеница — произнесе натъртено графът — и е в правото си да очаква, че ще спазиш обещанието, дадено от майка ти пред родителите й.

— Женевиев има теб и мама, вие също можете да се грижите за нея — отговори рязко Джъстин и смръщи чело, като си припомни почти с отвращение невъзпитаната хлапачка, с която толкова се дразнеха като деца. Двамата с брат й непрекъснато тичаха подире му и разваляха хубавите ваканции, които прекарваше в дома на леля си. — Защо съм й аз?

От бдителните очи на лорд Уилям не се изплъзна изразът на отвращение, пробягал по лицето на сина му. Затова нарочно смени позата си, извади кърпичка от отлично ушитата жилетка и грижливо се зае да изтрива лорнета си. После бавно го вдигна и изпитателно изгледа сина си, сякаш насреща му седеше някакво странно, будещо отвращение чудовище. Едва след няколко дълги секунди отпусна лорнета и той се залюля на верижката си.

— Днес май доста трудно проумяваш някои неща, Джъстин — отбеляза с измамно спокойствие лордът. — Ще се опитам да ти изясня положението. Майка ти отдавна желае да те види оженен за братовчедка ти Женевиев, нали знаеш?

— Без да се съобразява с чувствата ми — изръмжа сърдито Джъстин.

— Точно така — отговори изненадано бащата. — Смятах, че ти е известно колко малко ме интересуват чувствата ти.

— Разбира се — промърмори със същата измамна любезност виконтът. — Въпреки това ми се струва, че тази вечер ти също схващаш доста бавно. Ще се опитам да ти разясня становището си. Нямам никакво желание да се обвързвам в брак с която и да било и да рискувам постигнатото с толкова усилия.

— Така ли? — осведоми се иронично лорд Уилям. Щом чуеха този тон, повечето му служители побързваха да се съгласят с него. — Тогава може би ще ти бъде интересно да узнаеш, че Паркър е на друго мнение по въпроса. Според него съпруга французойка ще ти бъде от голяма полза.

При споменаването на най-добрия му приятел младият мъж изненадано вдигна вежди и лицето му много заприлича на бащиното.

— Значи така? — промърмори хладно той. — Обясни ми, ако обичаш, какво знае Паркър за тези неща?

— Доста повече, отколкото предполагаш, Джъстин. Може би си въобразяваш, че си в течение на нещата, но това съвсем не е така. От достоверен източник узнах, че в скоро време той ще бъде назначен за посланик във Франция.

Джъстин, който тъкмо изваждаше богато украсената табакера за емфие от джоба на жилетката си, замръзна на място. Но скоро се успокои и щракна с елегантно движение капачето. Натъпка в носа си щипка енфие и замислено проговори:

— Разбирам. Не знаех за това, но отдавна подозирах, че след неуместните си изказвания онзи нещастник Олдфийлд ще бъде отзован. Значи Паркър ще заеме мястото му?

— Смятам, че се изразих достатъчно ясно — отговори лорд Уилям и в гласа му ясно прозвуча раздразнение, че синът му си е позволил подобна пренебрежителна забележка по отношение на бедния лорд Олдфийлд.

Всъщност бащата беше напълно съгласен със сина си в оценката на посланика и на онази неприятна история, довела до отстраняването му, но Джъстин нямаше право да критикува по-възрастни от него.

— Това наистина е изненада — продължи провлечено Джъстин и студените, пронизващи очи се свиха. — Не знаех, че Паркър се ползва с такова добро име в дипломатическите кръгове. Досега винаги се е държал на заден план.

— Също както и ти, Джъстин — отбеляза сухо лорд Уилям. — Поне… що се отнася до Англия.

Младежът трепна, макар и едва забележимо, защото възприе последните думи като излишно напомняне за шума, който вдигаха в цялата страна скандалните му авантюри. Графът се усмихна хладно, разбирайки, че този път го е засегнал. С мрачно задоволство отбеляза, че поне веднъж е успял да пробие желязната броня на сина си, и побърза да продължи в същия тон:

— Смея да те уверя, че когато узна за твоето положение, Паркър се учуди също както се учудваш ти сега.

— Въпреки това не смятам, че мога да му позволя да се намесва в моите лични работи. Дори мъжкото приятелство си има граници — отбеляза сковано Джъстин и дълбоко в себе си взе твърдо решение да даде достоен отпор на най-добрия си приятел.

— Това няма нищо общо с приятелството ви, Джъстин, и ти много добре го знаеш — заяви лорд Уилям. — Благото на Англия е поставено на карта и Паркър изпълнява своята задача — също както и ти. По мое лично мнение той има право да те съди. И аз като него смятам, че за теб ще е дори от полза да имаш жена французойка. Освен това пак ще ти повторя, че Доминик отдавна желае да ви види свързани в брак.

— Ами ако установя, че тя си е останала същата глупава и нахална хлапачка? — попита Джъстин с потрепващи от трудно сдържан гняв ноздри.

— Аз съм съвсем сигурен, че ти ще успееш да се справиш с трудностите, Джъстин. Постарай се само този път да се съобразиш с чувствата на близките си. Братовчедка ти Женевиев е може би единствената жива роднина на твоята майка. Няма да допусна да тревожиш Доминик и да направиш племенницата й нещастна. И без това в последно време й създаваш твърде много грижи. Няма да търпя да го сториш отново точно в момента, когато е уплашена до смърт за съдбата на Лиз-Мари и Едуар. Междувременно и Вашел може би е убит. Очаквам от теб да спазиш договора, Джъстин, колкото и да ти е неприятно. Трябва да се ожениш за Женевиев.

— Това ли е последната ти дума?

— Да.

— Разбирам. — Само едно малко мускулче потрепваше около устните на Джъстин.

— Надявам се — продължи тихо лорд Уилям, — защото те уверявам, че този път ще бъда безмилостен.

6

Изгарящо желание за отмъщение тласкаше Женевиев напред, въпреки че едва дишаше и всяко мускулче по тялото я болеше. Беше изминала стотици мили през последните две седмици и трябваше да измине още доста — плашеща представа за млада жена, за която най-голямото напрежение досега е било танцуването по цяла нощ.

Господи, колко й се искаше да си почине! Но в никакъв случай не можеше да си го позволи. Трябваше да продължи да се влачи, докато все още беше светло. Трябваше да се изплъзне от лапите на Клод Рамбуйе — този проклет негодник!

— Мръсник! Дяволите да го вземат дано! — мърмореше пред себе си Женевиев, забравила всички добри маниери.

Палещи сълзи на болка и отчаяние изгаряха очите й. По едно време се спъна и падна. Одраска коляното и дланите си по острите камъчета, с които беше осеян междуселският път.

Внимателните сини очи на спътника й се изпълниха със сълзи. Не можеше да понесе гледката на гордата си някога господарка, която вървеше до него толкова унизена. Инстинктивно протегна ръце да я подкрепи, но бързо ги отдръпна. Преди без колебание би помогнал на младото момиче, но сега не биваше. Женевиев беше вирнала брадичка и решително беше отметнала глава назад, с което беше сложила край на цялото си минало. Тези два жеста едва не разкъсаха сърцето на бедния Ив-Пиер.

— Трябва да се науча на самостоятелност, Ив-Пиер, скъпи мой — беше казала тя, още когато тръгнаха да бягат.

Въпреки това мъжът трудно се удържаше да не й помага, защото я обичаше като собствена дъщеря. И този път прехапа треперещите си устни и се извърна настрани, за да не гледа как младата му господарка с мъка се изправя на крака.

Все още не можеше да приеме, че мадмоазел Женевиев Анжел Сен Жорж, най-красивата дебютантка на Париж, е принудена да се влачи в праха като проста селянка!

По дяволите! Това беше повече, отколкото можеше да понесе.

Сенките постепенно се удължаваха, лека-полека се здрачаваше и залязващото слънце позлатяваше върховете на дърветата. Бягащата Женевиев беше само една от безбройните благородници, които се опитваха да се измъкнат от милата си Франция, за да останат живи.

За всичко беше виновен Клод Рамбуйе! Дали вече не беше убил и родителите на Женевиев, както преди няколко дни бедния Арман Шарбон? А само Бог знаеше къде се е скрил Вашел. Може би той също беше заловен и екзекутиран…

При тази представа момичето потрепери и се прекръсти. Обърна се в няма молба към небето, умолявайки Светата Дева да запази живота на родителите и брат й. После се обърна към Ив-Пиер и се опита да се усмихне.

Имаха късмет, че Клод Рамбуйе беше толкова самонадеян. Той обръщаше внимание единствено на себе си и въобще не забелязваше верните слуги на семейство Сен Жорж, които бяха останали при господарите си. Така Ив-Пиер беше успял да се измъкне незабелязано от градската къща и да се срещне с господарката си във фермата на Бърт и родителите й.

Женевиев усещаше огромно облекчение, че досега бягството им се удаваше. Колкото и мили да бяха изминали, най-дългото разстояние си оставаше онова от задната врата на бащината й къща до каручката на мосю Онфрой, която я очакваше на пътя. Вече не помнеше как е успяла да подражава достатъчно дълго време на бавните, провлачени стъпки на Бърт, защото през цялото време трябваше да се сдържа да не хукне като подгонена сърна. Качи се на капрата до мосю Онфрой, който също беше посветен в заговора, без да смее дори да си поеме дъх. Отпусна се едва когато каручката се отдалечи на няколко мили от зловещия заден двор.

По пътя към фермата не престана да благодари на мосю Онфрой за помощта му. Старецът ужасно се смути, защото му бяха платили предварително за услугата. Стигнаха без произшествия до стопанството. Вечерта пристигна и Ив-Пиер да я изведе.

Женевиев усети невероятно облекчение, че ще бъде придружавана от верния слуга, който изкусно боравеше с всички оръжия, макар че и тя беше достатъчно умела с рапирата, която висеше на колана й. В тези времена обаче пътищата на Франция бяха ужасно несигурни, навсякъде гъмжеше от крадци и разбойници, които прерязваха гърлото на пътника за едно су или се гавреха с беззащитните момичета. А бягащите аристократи веднага предаваха на властта.

Женевиев беше заменила селската рокля с мъжки дрехи, дадени й от брата на Бърт. В стария, одърпан костюм тя се движеше колкото се може по-енергично, говореше малко и се стараеше да имитира грубия говор и глупостта на обикновения селянин.

През тези дълги, страшни и тихи дни, в които двамата с Ив-Пиер вървяха по пътищата на Франция, младата жена имаше достатъчно време за размисъл. Двамата избираха тайни пътеки, стараейки се да си проправят път към крайбрежието и Шато Сюр Мер, защото там можеха да се надяват на помощ, за да се измъкнат от Франция. Единствената им надежда бяха английските роднини на Женевиев.

Не знаеше дали леля й и вуйчо й са получили писмото на Едуар Сен Жорж, с което ги уведомяваше за положението на дъщеря си и им съобщаваше, че тя ще се опита да се прехвърли в Англия. Но много добре знаеше, че ако успее да се добере до Нортчърч Аби, роднините ще настояват да изпълни отдавнашната уговорка между майка й и леля Доминик — да се омъжи за братовчед си Джъстин.

Тази перспектива ни най-малко не я привличаше, още повече, че мъчително тъгуваше за загубата на милия си приятел Арман и от раздялата със семейството си.

Женевиев не беше виждала Джъстин няколко години, но спомените й бяха доста неприятни. Братовчед й беше надменен, вечно скучаещ младеж, който през цялото време на престоите си във Франция не спираше да се подиграва злобно с Вашел.

Запита се без особен интерес дали пък братовчед й не се е променил, макар че не можеше да си го представи. Всъщност нямаше значение. Сърцето й беше мъртво и й беше все едно какво ще стане с нея. Беше се съгласила да напусне дома им в Париж само защото майка й и баща й настояваха, но би предпочела да остане, ако можеше по този начин да спаси живота им. Беше съгласна дори да стане метреса на омразния Рамбуйе. Надали имаше някаква разлика, като се омъжи за Джъстин.

Кой знае, може би пък братовчед й също не искаше да се ожени за нея? Това беше единствената й надежда, защото просто не можеше да понесе мисълта да се свърже в брак с човек като него. Сърцето й принадлежеше на Арман, а тревогата за съдбата на родителите й и Вашел я занимаваше повече от всичко друго. Все пак това доказваше, че у нея се е запазила искрица живот. Трябваше само да възпламени жаравата. Внезапно се засрами от малодушието си. Къде останаха енергията, куражът и упоритостта й? Качества, характерни за гордата фамилия Сен Жорж от столетия насам, подкрепяли ги винаги в трудни времена! Тя беше наследница на това семейство и не биваше да се предава толкова лесно.

Като дете винаги проявяваше упоритост и успяваше да наложи волята си — или поне майка й твърдеше така. Още от най-ранна възраст Женевиев не се интересуваше от чисто женските дейности, с които я занимаваха. Вместо това се залепваше като репей за Вашел и упорито настояваше да взема заедно с него уроци при мосю Рокфор, да учи фехтовка и плуване от Ив-Пиер и да участва наравно с момчетата в лудите им игри. Колко пъти я улавяха, че се катери по дърветата, когато трябваше да упражнява някой менует, или че стреля с пистолет по набелязана цел, когато трябваше да се учи да шие. Майка й често я наказваше, но баща й само се смееше на номерата й и все твърдеше, че момичето ще има достатъчно време да се превърне в изискана млада дама. Не смяташе за нужно да ограничава жизнеността й и накрая майката отстъпи пред настояванията му. Женевиев правеше само онова, което й харесваше.

Едва през последните две-три години беше почнала с удоволствие да носи дълги поли, да си прави сложни прически, да изучава изкуството на флирт с ветрило, да пристъпва с малки крачки и изкусително да поклаща бедра. Както преди години майка й, така и Женевиев беше завладяла Париж с устрем и беше завоювала мястото на първа кралица на красотата. Вярно е, че доста хора намираха поведението й за дръзко и не дотам подобаващо на една дама, но повечето просто свиваха рамене и твърдяха, че дъщерята на богатия и уважаван граф дьо Шато Сюр Мер спокойно може да си позволи да бъде смела, тъй като нямала нужда от изгодна женитба, за да завоюва обществено положение или богатство. Някои злобни езици шушнеха, че кръвта вода не става и момичето много прилича на майка си, която в края на краищата била само най-обикновена артистка. Но това петънце в родословното дърво на Женевиев не беше пречка за десетките изискани парижки кавалери, които се тълпяха около нея. Можеше да избира между най-желаните кандидати за женитба в цяла Франция, стига да го беше поискала.

Скоро обаче нещата се обърнаха и сега изучаваните с толкова търпение женски хитрини падаха една по една, захвърляни като ненужни дрипи, докато с мъка влачеше крака по прашния селски път и оставяше зад себе си целия си досегашен живот.

Каква полза от тия глупости? — питаше се тя. И решително си отговаряше: Никаква! По-добре да беше продължила упражненията си в чисто мъжките умения. Сега поне щеше да покаже на дело какво е научила. За какво й бяха красиво лице и прелъстителна фигура, след като именно те бяха привлекли вниманието на оня омразен Клод Рамбуйе! За да го надхитри, сега ще се възползва от разума и от уменията си. Трябва да намери начин да измъкне родителите си от мръсните му лапи. Трябва да ги освободи и едновременно с това да си отмъсти за всички обиди. Но дотогава не биваше да си позволява трудностите, пред които непрекъснато се изправяше, да я размекнат.

Гласът на Ив-Пиер я изтръгна от размишленията.

— Бъдете по-внимателна, мадмоазел — пошепна той. — Ония дървета хич не ми харесват. Кой знае какво се крие зад тях. Вече се стъмни, а преди малко видях да се издига дим от лагерен огън. Сега обаче изчезна, като че са бързали да го изгасят.

— Но, Ив-Пиер — усъмни се Женевиев, — надали приличаме на богаташи. В този вид не привличаме вниманието на разбойниците. Сигурно хората край огъня са вечеряли и са продължили пътя си.

Мъжът поклати глава и загрижено сви вежди.

— Не сте права, мадмоазел. Никой не е излизал от гората, а честните хора щяха да вървят по пътя, както правим ние. Тази проклета революция превърна половината Франция в разбойническа шайка и много хора умират само заради късче хляб.

— Прав си — съгласи се мрачно Женевиев и сложи ръка върху сребърната дръжка на рапирата си. — Готова съм, приятелю. Не се тревожи за мен.

Ив-Пиер внимателно погледна стройната фигурка. Сърцето му тръпнеше от страх за живота й.

— Няма да се биете. Ако се стигне до схватка, аз ще ви защитавам.

— Не бъди глупав, Ив-Пиер. Мога и сама да се защитя. Ще ти помагам с всички сили — усмихна се Женевиев. — Останалото би било глупост. Освен това съм твоя ученичка, нали така?

— Разбира се, но сте млада и имате още много да учите. Затова внимавайте, мадмоазел. Не се намесвайте в битката, ако не е абсолютно необходимо.

— Добре, както желаеш.

Тя кимна и мъчително преглътна, стараейки се да обуздае лудото биене на сърцето си. После нервно облиза устни с език, огледа се и забеляза някакво движение в храстите. Последвалото нападение не я изненада.

Въпреки обещанието, дадено на Ив-Пиер, тя светкавично измъкна острата рапира от ножницата и отрази атаките на огромния грубиян, който се нахвърли върху нея с изваден меч и кръвожаден рев. Разбойникът слисано спря, защото не беше очаквал съпротива от страна на слабичкото момче. Без да му даде време да се опомни, Женевиев разсече рамото му.

Мъжът беше много силен и въпреки че изрева от болка, когато лявата му ръка увисна безпомощно, почти отделена от рамото, се нахвърли върху противника с такава ярост, че младото момиче за малко не изпусна оръжието си. Олюля се и едва успя да запази равновесие. После стисна здраво дръжката на рапирата си. В тишината на настъпващия здрач се разнесе дрънчене на метал. Оръжията се кръстосваха със звън. Женевиев упорито отблъскваше атаките на противника си. Дори не усети, че я е ранил. От бедрото й бликна кръв, но тя въобще не почувства болка, защото цялото й внимание беше съсредоточено в парирането на следващия убийствен удар.

Някъде дълбоко в съзнанието й се нижеха думи на благодарност към снизходителността на баща й, който й беше позволил да участва в уроците по фехтовка. Ала беше свикнала с учтивите дуели, изпълнявани според строги морални правила, и не беше подготвена за тази битка на живот и смърт. Ужасено отбеляза, че подлият й противник няма никакво чувство за чест и въобще не се придържа към неписаните правила за джентълменски двубой.

Хвърли безпомощен поглед към Ив-Пиер, който отчаяно се защитаваше срещу трима мъже, нахвърлили се върху него с ножове и тояги, и разбра, че трябва да се справи със собствени сили.

Парира сръчно следващия бесен удар и смътно осъзна, че не може да се бори с бруталната сила на този великан. Ако продължи просто да се отбранява, скоро щеше да бъде победена. Единственият й шанс беше да приложи някоя хитрост и да я изпълни със светкавична бързина.

Отдръпна се назад, за да си поеме дъх. Ръката я болеше от усилията да отразява тежкия меч и тя едва не изохка. Знаеше, че е страхливка, но се остави да я притиснат още по-назад, докато излязоха от пътя и наближиха края на гората. Там се обърна, хукна напред и се скри зад широкото стъбло на едно дърво. Облегна се на него и се опита да събере всичките си сили. После изскочи иззад прикритието си и устремно нападна разбойника, който я беше последвал.

С добре прицелен удар изби меча от ръката му и посегна да го прониже смъртоносно. За неин ужас великанът сграбчи с ръка острието на рапирата й и без да обръща внимание на страшната болка, когато оръжието прониза дланта му, я задърпа с все сила към себе си. Борбата се ожесточаваше с всяка изминала секунда. Най-после Женевиев успя да изтръгне оръжието си и нанесе смъртоносния удар. Разсече лицето на мъжа и за малко не улучи окото. От раната бликна кръв, която го заслепи и той се олюля напред, готов да сграбчи противничката си с голи ръце и да я смачка.

Женевиев бързо отстъпи крачка назад. Разбойникът спря и коварно я изгледа с малките си свински очички, размисляйки как да се справи с парчето стомана, което младото „момче“ стискаше пред гърдите си. После изръмжа, от гърлото му се изтръгна лудешки смях, сякаш беше загубил разума си, приведе се и вдигна от земята дебел клон. Започна да го размахва бясно около себе си и направи няколко крачки към свилото се момиче. Беше заслепен от ярост и изобщо не забеляза извитите корени на едно старо дърво, които стърчаха като капан точно на пътя му. Спъна се в неочакваното препятствие и се просна по дължина на земята. В първоначалното си слисване остана да лежи по лице във влажния мъх, с който беше покрита горската почва.

Без да се колебае, Женевиев захвърли рапирата, скочи като котка върху неподвижния си противник, измъкна късата кама от колана си и с всичка сила я заби в гърба му. От раната бликна кръв, заля ръцете и изпръска дори лицето й. Тъй като не знаеше дали го е доубила, Женевиев извади камата и я заби още два пъти в тялото му. Така беше сигурна, че всичко е свършено. Изправи се с треперещи крака, но коленете й омекнаха, тя се сви на топлата трева и повърна.

След малко изтри устата си с ръкав и със закъснение забеляза, че размазва върху лицето си кръвта на убития. Отново й прилоша. Сведе глава и се опита да победи виенето на свят и повдигането. Едва след минути успя да се изправи на крака.

Все още замаяна, тя се повлече към пътя, защото някакъв глас й напомняше, че Ив-Пиер все още се бори за живота си с тримата, които го бяха нападнали.

Стигна до края на гората и видя, че слугата вече е изпратил на оня свят единия от бандитите и продължава смело да отбива подлите атаки на останалите двама. Като видя оставената на земята обкована в желязо тояга, Женевиев почти несъзнателно я вдигна и с все сила я стовари върху главата на най-близо застаналия разбойник. Страшното оръжие разтроиш черепа и костите се смесиха с пръскащата мозъчна маса. Мъжът умря на място.

Почти едновременно с това Ив-Пиер прободе сърцето на противника си. Хвана се за рамото и политна към Женевиев. Като я видя, лицето му се разкриви в ужасена гримаса.

— Ранена ли сте, мадмоазел? — изкрещя той, пусна рапирата и се затече да й помогне.

Женевиев невярващо изгледа бедрото си и за първи път забеляза кръвта, която се стичаше по тесния клин. Кой знае кога по време на боя онзи негодник й беше нанесъл този подъл удар в бедрото, а тя изобщо не го беше усетила. Бореше се да спаси живота си и всичко друго беше изгубило значението си. Едва сега почувства пронизваща болка.

— Това е… само драскотина — процеди през стиснати зъби тя. — Ти си тежко ранен. Ела тук, облегни се на мен.

— Не, в никакъв случай! Преживявал съм и по-страшни неща, уверявам ви — промърмори Ив-Пиер, но момичето не обърна внимание на приказките му.

Облегнати един на друг, двамата се довлякоха до един голям, плосък камък и с облекчение се отпуснаха на него. Затвориха очи и дълго време седяха мълчаливо, опитвайки се да забравят преживения ужас.

Най-после Ив-Пиер наруши мълчанието.

— В далечината се чува ромон на поток, мадмоазел. Ако имате още малко сили, най-добре е да съберем нещата си и да се опитаме да го намерим. Не мисля, че е далеч. Скоро съвсем ще се стъмни и пътищата ще станат още по-несигурни. Трябва да нощуваме някъде и да се занимаем с раните си.

— Добре. Да вървим. — Гласът на Женевиев издаваше крайно изтощение. — Ужасно ми се иска да измия от лицето си вонята на смъртта.

— Вземете си нещата, а аз ще претърся труповете. Може да носят нещо ценно, пък и кесията със злато, която ми даде мосю графът, вече е доста лека за вкуса ми.

В първия момент Женевиев беше шокирана, но после проумя колко разумно беше предложението му. Трябваше да използват всички полезни неща, които ония негодници носеха със себе си.

Освен това, каза си решително тя, те щяха да постъпят по същия начин с нас, ако лежахме сега тук.

Тази мисъл я накара да потрепери и за кой ли път да прокълне деня, в който Клод Рамбуйе беше влязъл в живота й. Ако не бяха той и подобните му, тя щеше да си бъде на сигурно място у дома, нямаше да предприеме това опасно пътуване и да убие двама души. Беше създадена за веселие и смях, не за жестокост и убийство. Освен това беше уплашена до смърт. Хвърли бърз поглед към труповете, които Ив-Пиер внимателно претърсваше, и потрепери от ужас при мисълта какво щеше да й се случи, ако беше сама, без верния слуга до себе си. Мъжете непременно щяха да открият, че е жена и… По гърба й пробягнаха студени тръпки.

За да отхвърли тези натрапчиви мисли, тя стана и се зае да събира нещата, разхвърляни наоколо по време на битката. После почисти оръжията си. Ив-Пиер замъкна труповете в гората и ги скри зад храстите.

Скоро двамата тръгнаха да търсят потока. Слава Богу, той наистина беше наблизо и пътниците бързо намериха спокойно кътче в гората, където можеха да си починат необезпокоявани.

Женевиев извади чисти ивици плат от раницата си и сръчно превърза раната на Ив-Пиер, а после и собствената си. При това с облекчение установи, че двете наранявания не са толкова сериозни, колкото й се беше сторило на пръв поглед. После събра сухи съчки за малък огън, докато Ив-Пиер с присъщата му почтителност опъна на едно въже старото износено одеяло, защото държеше господарката му да има свое кътче, където да се оттегли. Така правеше всяка нощ, през която спяха на открито. Направи й легло от мека трева и мъх. После извади от чантата си хляб и сирене и двамата мълчаливо вечеряха.

След време Ив-Пиер тихо се покашля. Беше отгатнал мислите на младата си господарка.

— Мадмоазел Женет — заговори той, наричайки я с галеното име, както винаги, когато говореше за строго лични неща, — вие сте млада дама и не сте свикнали с трудностите, с които се сблъскваме на всяка крачка. Сега трябваше да се разхождате с елегантна рокля и да танцувате по балове. Но революцията разруши вашия свят — моя също, защото се чувствах добре със семейството ви. Съжалявам за онова, което се случи днес. Трудно е да отнемеш човешки живот, макар да е на някой негодник, и знам колко сте потисната. Но трябва да разберете, че те ни нападнаха и трябваше да се защитаваме. Вие се бихте като истински смел мъж. Гордея се с вас, мадмоазел Женет.

Младото момиче беше трогнато от загрижеността на доверения слуга. Гърлото й беше стегнато от нахлулите чувства, но сега се върна и радостта, че не всичко е загубено. Скъпият й приятел и учител все още беше до нея.

— Благодаря — прошепна тихо тя, но гласът й прозвуча ясно в нощната тишина. — Благодаря, приятелю.

Значи не беше чак толкова лошо…

Когато на сутринта Женевиев се събуди, тръпчивият аромат на прясно печена риба я удари право в носа. Гладът я накара да скочи от импровизираното легло и набързо да се измие и облече, за да се присъедини към Ив-Пиер.

— Добро утро, мадмоазел — поздрави весело той.

— Добро утро, Ив-Пиер. Сигурно си станал много рано, за да наловиш толкова риба. Нямам търпение да я опитам. Направо умирам от глад.

Сякаш се бяха уговорили, никой от двамата не споменаваше за събитията от предния ден. Разговаряха само за всекидневни неща. След обилна закуска събраха вещите си, загасиха огъня и заличиха следите си. Скоро след това отново бяха на път.

На обед спряха в крайпътна гостилница, защото в джобовете на разбойниците бяха намерили няколко франка и цяла купчина дребни монети, които Ив-Пиер грижливо беше прибрал в кесията. Освен тях имаше и няколко накита, които Женевиев скри в торбичката, зашита под дрехите й.

Беше вече късно следобед, когато младата жена, чиито сетива се бяха изострили от преживените през последните седмици несгоди, внезапно спря и пое дълбоко въздух. Ноздрите й потръпнаха и тя се наслади докрай на свежия, чист, остър морски лъх. Обърна се с усмивка към спътника си и го хвана за ръка.

— Усещаш ли, Ив-Пиер? Помириса ли го и ти? Това е морето! Стигнахме най-сетне! Успяхме, приятелю. Толкова се радвам! Шато Сюр Мер не е далеч. Да побързаме, Ив-Пиер, нямам търпение — извика тя и хукна да тича въпреки ранения си крак.

Соленият полъх им беше вдъхнал нов кураж и двамата с леко сърце ускориха крачка. Скоро забелязаха в далечината стройните сиви кули на замъка, който от векове принадлежеше на семейство Сен Жорж.

— Почакайте, мадмоазел — произнесе предупредително Ив-Пиер и сложи ръка на рамото на Женевиев, за да я спре. — Не знаем дали междувременно Клод Рамбуйе не е открил изчезването ви. Ако е така, без съмнение е изпратил част от хората си да охраняват замъка. Трябва да бъдем изключително предпазливи. Страшно ще бъде, ако ви хванат сега, след този дълъг и мъчителен път, когато почти сме достигнали целта.

Женевиев кимна и загрижено прехапа устни при мисълта, че в този миг Клод и хората му са се разположили в замъка и я очакват.

— Може би е най-добре да останем в гората, докато се стъмни — предложи Ив-Пиер. — Тогава ще се промъкна до входа за прислугата и ще се опитам да узная нещо. Ако не се върна след час, ще знаете, че дворецът не е сигурен. Веднага ще тръгнете към Порт д’Ор, както се бяхме уговорили.

Женевиев мрачно кимна. Не беше въодушевена от перспективата да остане сама в тъмната гора, още по-малко пък от представата, че ще извърви сама дългия и опасен път, който я отделяше от малкото имение на брат й. То се намираше далеч на юг и я отклоняваше доста от набелязания маршрут. Но трябваше да се съгласи с молбата на спътника си, макар и с тежко сърце. Хората на Клод щяха да попитат Ив-Пиер какво търси тук, но нямаше да го притесняват или дори да го арестуват, ако го видеха да влиза в замъка. Но ако тя го придружеше, животът й щеше да бъде изложен на опасност. Прав беше. Трябваше да го чака тук.

Бързо се стъмни. Сенките се удължиха и скоро мракът се спусна над гората като черна погребална мантия. Някъде в далечината изкрещя сова. Кучетата в замъка от време на време излайваха срещу луната.

— Готов съм за тръгване, мадмоазел — заяви Ив-Пиер.

— Сигурна ли сте, че ще се справите сама?

— Върви, Ив-Пиер. Колкото по-бързо стигнеш в замъка, толкова по-бързо ще се върнеш отново при мен.

— Така е — отбеляза кратко той. — Ще побързам, мадмоазел, обещавам ви.

— Внимавай за себе си — извика загрижено Женевиев.

— Не искам да ти се случи нищо лошо, приятелю.

Ив-Пиер се ухили и до болка й напомни за Вашел.

— Не се бойте, мадмоазел. Аз съм като дядо ви, Льо Ренар. — И той гордо изпъчи гърди. — Баща ми не е възпитал глупак. Клод Рамбуйе трябва да измисли някоя по-особена хитрост, ако иска да ме залови.

С тази последна забележка Ив-Пиер потъна в нощта и Женевиев остана сама. Стана й студено в хладната вечер и се притисна до стъблото на едно голямо дърво. После страхливо се вгледа в мрака, който я обкръжаваше отвсякъде. Всяка сянка й се струваше като фигурата на Клод или някой от привържениците му, или поне като див звяр. Вятърът издаваше кратки призрачни въздишки и отнасяше надалеч шума на прибоя, който виеше някъде долу в скалистия бряг. Беше тъмно като в рог и Женевиев цялата трепереше.

За да разпръсне страха си, младото момиче се опита да си припомни старата детска песничка.

— Братко Якоб, братко Якоб, стига спа!… — Но скоро стреснато млъкна, защото внезапно се сети, че близо до морето човешките гласове, дори шепотът, се чуват ясно на мили разстояние. Някой можеше да я чуе и да дойде да я залови. Тази перспектива така я уплаши, че направо подскочи, когато Ив-Пиер я потупа по рамото. Беше се промъкнал съвсем близо до нея, без изобщо да го забележи!

— Олеле! — изплака тя и веднага след това облекчено въздъхна.

— Шшт! — Ив-Пиер сложи пръст на устните й. — Преди три дни са открили изчезването ви от градската къща. Мосю Рамбуйе е в замъка и ви очаква. Живее с хората си във вашите покои.

— Влязъл е в замъка? — изсъска смаяно Женевиев. — Негодник! Как е посмял! — Младата жена млъкна, загубила ума и дума от подобно нахалство. После осъзна цялото значение на присъствието им и замръзна на мястото си. — Родителите ми — произнесе задавено тя. — Какво е станало с тях, Ив-Пиер?

Мъжът поклати глава.

— Никой не знае. Изчезнали са. Но те са умни хора и е възможно също да са избягали. Казаха ми, че след пристигането си мосю Рамбуйе е в ужасно настроение. Ако мосю графът и графинята са успели да се изплъзнат, то…

— Той ще бъде бесен от гняв — допълни Женевиев и за пръв път в очите й проблесна надежда. — Моля те, Господи, отведи татко и мама на сигурно място! — помоли се с цялото си сърце тя и загрижено попита: — Клод и хората му не те ли видяха?

— Не — отговори с усмивка Ив-Пиер. — Имах късмет, че точно пред вратата се сблъсках с Беноа д’Арси и той ми разказа всичко, което се е случило. Хайде, мадмоазел, трябва да побързаме. „Ла Бел фий“ е още в пристанището на Брест и Беноа твърди, че я охраняват само двама-трима мъже, тукашни, наети от Клод Рамбуйе. Ако имаме още малко късмет, корабчето скоро ще бъде наше. — Гласът му звучеше развълнувано. — Още тази нощ можем да потеглим за Англия, мадмоазел!

Сърцето на Женевиев заби по-силно от тази вест, макар че към радостта й се примесваше ужасен гняв.

— „Ла Бел Фий“ е моя! — заяви ядосано тя. Беше забравила умората и тревогите си. — Моя! Татко ми я подари за рождения ден. Как можа оня негодник да си въобрази, че има право да ми я отнеме!

Това беше много по-лошо дори от мисълта, че Клод се е разположил в дома й, защото Шато Сюр Мер беше наследство на Вашел. Но „Ла Бел Фий“ си беше само нейна!

Беше прекрасен кораб, малка шалупа с дължина петнадесет метра, с гафелен такелаж и четири шестфунтови оръдия. Бугшпритът й приличаше на рапира и беше почти толкова дълъг, колкото и тесният корпус. По него имаше място за много платна и корабът беше по-бърз дори от тесните, повратливи шхуни, с които се движеха пиратите, или бързите бригантини, пригодени за морски бой. При благоприятен вятър скоростта на „Ла Бел Фий“ превишаваше единадесет възела. Под водното равнище корпусът беше облицован с мед и се защитаваше успешно срещу червеи, водорасли, миди и медузи. Обикновено беше снабден с екипаж от двадесет и пет души, но Женевиев знаеше, че ще се справят и с наполовина по-малко хора.

— Беноа ще дойде ли с нас? — попита тя.

— Да — отговори Ив-Пиер. — Също и братята му Емил и Марк. Ставаме четирима. Липсват ни само осем души, мадмоазел.

— Седем — поправи го спокойно Женевиев. — Аз сама ще командвам „Ла Бел фий“, Ив-Пиер.

— Моля ви, мадмоазел! — възпротиви се веднага той. — Не мога да го допусна. Не познавате мъжете от Брест. Сурови, груби матроси, в никакъв случай не са подходящо общество за дама като вас. И без това сърцето ми се къса, че трябва да изтърпите присъствието им, макар и за кратко време. Но трябва да прекосим Ламанша, пък и във Франция всичко е надолу с главата… Обаче не мога да си представя мадмоазел Сен Жорж да командва такива грубияни! Как ви хрумна тази луда идея? Графът ви повери на мен. Какво ли би казал, ако можеше да ви чуе?

— Щеше да ти каже, че умея да управлявам шалупата също толкова добре, колкото и старите моряци. Нали ти самият ме научи на това изкуство, Ив-Пиер — прибави с нежно-иронична усмивка тя. — Хайде, приятелю, много добре знаеш, че старото време безвъзвратно отмина. Я ме погледни! Нима преди две седмици си вярвал, че съм в състояние да предприема подобно пътуване, без карета и преоблечена в мъжки дрехи? Или че ще убия със собствените си ръце двама души и ще ограбя плячката им? Ще се справя и с кораба, бъди сигурен! Ще бъда командир на „Ла Бел фий“. Корабът е мой!

Естествено Женевиев никога не би помислила да стане капитан на кораб, ако не беше загубила всичко, което беше скъпо на сърцето й. В този миг й се струваше, че „Ла Бел фий“ е единственото, което й е останало, и беше твърдо решена да запази на всяка цена последното си притежание.

Ив-Пиер заклати глава и скептично я изгледа.

— Но мъжете няма да се подчиняват на заповедите ви, мадмоазел Женет! Жена да им бъде капитан… О, не! Нали ще им се смеят всички!

— Ти ще ме подкрепиш ли, приятелю? — попита спокойно Женевиев.

— Аз? Разбира се, мадмоазел. Лично аз ни най-малко не се съмнявам във вас. Ако е нужно, ще ви следвам до края на света. Винаги съм служил на семейство Сен Жорж, а същото са правили баща ми и дядо ми. Но мъжете от Брест… — И той отново заклати глава. — Те са нещо съвсем друго.

— Хайде да сключим сделка, Ив-Пиер — предложи все така спокойно Женевиев. — Ако спечеля екипажа за себе си, ставам капитан на „Ла Бел фий“. Ако не, ще се подчинявам безпрекословно на заповедите ти, докато сме на борда.

— Отлично, мадмоазел — отговори почтително Ив-Пиер. Това беше най-доброто, на което можеше да се надява.

Женевиев открай време си беше своенравна, макар че Ив-Пиер често я кореше за приумиците й. Държеше да прави всичко, което правеше и Вашел. Много жалко, размишляваше слугата, че мосю графът, който вече беше загубил надежда да има деца, беше толкова благодарен, когато Бог най-сетне го дари с наследници, та прояви прекалена снизходителност към тях.

— Да тръгваме най-сетне — настоя Ив-Пиер. — Надявам се само, че няма да се разочаровате твърде много, когато моряците откажат да ви признаят за свой капитан, мадмоазел.

Женевиев се усмихна като хлапе, измислило поредната дяволия. Това тя правеше винаги и слугата загрижено се запита какъв ли план си е съставила. Въпреки загрижеността си не посмя да я укори. Зелените очи отново святкаха насреща му по стария енергичен начин и той не искаше да угаси искрите на надеждата.

7

Три часа по-късно Беноа д’Арси пристигна в пристанището на Брест и се появи на уреченото място, точно както се беше уговорил с Ив-Пиер.

Лунният диск вече беше високо в небето, а хилядите звезди весело блещукаха и светлината им се отразяваше върху тъмните, хладни вълни, които тихо се плискаха срещу корпусите на корабите, закотвени в пристанището.

Скрита зад няколко бъчви в корабостроителницата, Женевиев ясно виждаше красивия, строен силует на „Ла Бел фий“, който леко се поклащаше върху вълните. Главната мачта с прибрани платна се издигаше гордо към небето. Бугшпритът приличаше на остра шпага, готова за бой.

От всичко, което беше имала досега, „Ла Бел фий“ беше най-голямата й гордост и радост и видът му само затвърди решението й да го командва сама. По дяволите! Клод и другите като него й бяха отнели всичко, което притежаваше, но тя нямаше да позволи да й вземат кораба, нито пък щеше да отстъпи командата на друг. Светът, в който беше живяла, беше безвъзвратно загубен и тя трябваше да си потърси място в новия, враждебен свят, в който беше попаднала.

Погледна се и с мъка установи колко износена е ризата й, колко е окъсан панталонът и колко са тромави кожените ботуши, предоставени й от брата на Бърт. Сигурно никога вече нямаше да види скъпоценните дрехи, които беше носила, както и леките бални пантофки. Кой знае кога ще се почувства пак лека и весела, за да танцува цяла нощ на някой бал и скрита зад ветрилото си, да флиртува кокетно с цяла тълпа кавалери.

Но в сърцето й се надигна нова решителност. Смело вирна брадичка и изпъна тесните си рамене, докато разумът й трескаво работеше. Ако сега успее да се измъкне, нямаше да остави татко, мама и Вашел в тази проклета от Бога страна. Щеше да открие скривалището им и да ги спаси — дори ако бяха в затвора. Заплашваше ги опасността всеки момент да бъдат екзекутирани.

Тази мисъл я накара измъчено да прехапе устни. Може би трябва да помоли за помощ вуйчо си или Джъстин, щом стигне в Англия. Но в спомените й лорд Уилям беше строг, хладен и недостъпен мъж, който на всичкото отгоре беше доста сърдит на баща й. Още миналата година многократно беше предупредил френския си роднина, че положението рязко се влошава. Беше настоял Едуар Сен Жорж да доведе семейството си в Англия, преди да е станало твърде късно. Но бащата на Женевиев все още се надяваше, че милата на сърцето му Франция ще преодолее трудностите и не обърна внимание на тревожните послания и предложения на стария си приятел. В последното си писмо лорд Уилям изразяваше загрижеността си и засипваше графа с обвинения. След това семейство Сен Жорж не чу нищо за него. Женевиев беше почти убедена, че чичо й вече не се интересува за съдбата на роднините си, иначе непременно би предприел някакви мерки да им помогне.

Не, реши сломено тя, няма да бъде зависима от чичо си Уилям, няма да го моли за помощ. Нищо чудно все още да е разгневен срещу баща й и изобщо да не пожелае да я приеме в дома си в Нортчърч. Тази представа изпълни сърцето й с паника, защото ако се стигнеше дотам, тя оставаше сам-сама на света — без средства, без убежище, без човек, който да я защити. Но веднага се утеши с мисълта, че леля Доминик никога няма да й затвори вратата под носа, колкото и да се сърди чичо Уилям, и тревогата бързо я напусна. Освен това, въпреки всичките си предразсъдъци спрямо лорд Нортчърч, не й се вярваше, че той наистина ще я изгони от дома си. Детинските й страхове само показваха колко раздвоена е вътрешно, колко е измъчена. И все пак най-добре беше да вземе съдбата си в свои ръце. Чичо Уилям надали щеше да й помогне в търсенето на родителите й, защото това означаваше да изложи хората си, а може би дори и себе си на опасност.

Оставаше само Джъстин, но щом си помисли за него, Женевиев се отчая още повече. Братовчедът, който помнеше, беше егоист, студен и надменен сноб, който не се интересуваше от нищо и от никого. Надали щеше да си помръдне пръста, ако не беше сигурно, че тази работа обещава печалба или забавление. Тъй като нямаше да получи нито едно от двете, ако тръгнеше да търси семейството на Женевиев, тя беше сигурна, че от него не може да се очаква помощ.

Но пък ако се омъжи за него, помисли си саркастично тя, той ще бъде задължен да я защитава. Значи ще бъде принуден да стори това, което се изискваше от него. Как ще погледнат на него хората, ако допусне бащата, майката и братът на съпругата му да бъдат екзекутирани? Но дори ако й помогнеше наистина, в сърцето си Женевиев никога нямаше да бъде сигурна, че този скучаещ безделник Джъстин е вложил всичките си сили да открие семейството й. Нямаше му доверие и толкова.

Трябваше да вземе работата в свои ръце. Това беше единственият изход.

Още при първото споменаване на „Ла Бел фий“ в съзнанието й се оформи смътен план, но първата и най-важна крачка към осъществяването му беше да поеме сама командването на кораба. Промъкна се по-близо до двамата слуги, приклекнали недалеч от нея, и почувства, че всяко мускулче и всеки нерв по тялото й са опънати до скъсване.

Събра ли хората? — попита тихо Ив-Пиер, когато Беноа се обърна към него, като същевременно внимателно се оглеждаше наоколо си.

Да — прошепна по-младият мъж. — Петима вече са плували с мадмоазел и са верни привърженици на семейство Сен Жорж. — Той почтително вдигна пръсти до шапката си, за да поздрави Женевиев. Макар че му беше неловко да я гледа облечена като момче, не каза нищо, защото в тия сурови времена, когато във Франция се беше възцарил хаосът, всеки се спасяваше, както може. — Другият е братовчед ми Рупърт от Довил. Последния, Тибо, не го познавам, но Фабиен гарантира за него.

— Добре — промърмори Ив-Пиер. — Къде са сега?

— Казах им да чакат с Емил и Марк в Перуке Бльо. Ще отида да ги доведа.

— А пазачите?

— Трима са — старият Гюстав Мортимър и синовете му. Страшни хора, никой в Брест не ги обича. Само преди седмица стана скандал с дъщерята на мосю Лафит, нали я знаеш, Орели, с хубавите руси коси. Затова — Беноа вдигна рамене, — ако се наложи да ги убием, загубата няма да е голяма. Хората от града ще кажат, че сме им направили услуга.

— Добре — отговори Ив-Пиер. — Върви да доведеш останалите. Ще се срещнем при кораба.

Беноа кимна и запълзя напред. Ив-Пиер почака малко, за да се увери, че никой не го е проследил, надигна се от скривалището си и кимна на Женевиев да го последва.

Държейки се в тъмното, двамата прекосиха кейовете на пристанището. Само след минути към тях се присъедини Беноа с остатъка от екипажа. Мъжете бяха въоръжени, някои с пистолети, други с мечове. Женевиев почувства, как по гърба й пробягаха студени тръпки при вида на тези сурови морски вълци. Макар че познаваше някои от тях, никога не беше ги заговаряла. Все пак трябваше да помни, че са дошли да й помогнат, и не биваше да се бои от вида им.

— Беноа — нареди тихо Ив-Пиер — вземи Емил и Марк и се качи на борда. Преструвайте се, че сте отишли да си поговорите с мосю Мортимър и синовете му. Вземете и бутилката вино, която е донесъл братовчед ти. — И той остро изгледа Рупърт, но морякът само се усмихна и леко се олюля.

— Тоя май няма да ни помага много — отбеляза с отвращение един от мъжете на име Силвестър.

— Извинявам се заради братовчеда си — отговори сковано Беноа. — Обзет е от любовна мъка и се опита да удави грижите си. Затова избяга от Довил. Но когато е трезвен, е почтен другар и добър боец.

— Добре де, добре — подкрепи го Ив-Пиер. — Ако мосю Мортимър и синчетата му не ви заподозрат, нападнете ги без предупреждение. Ние ще се присъединим към вас и ще ви помогнем.

Беноа склони глава, за да покаже, че е разбрал, повика с пръст братята си и тримата тръгнаха по кея към кораба.

— Бонсуар, Гюстав — извика Беноа и хлъцна високо, за да покаже, че е пиян поне колкото Рупърт. — Аз съм Беноа д’Арси, а това са братята ми. Дойдохме да си поприказваме, стари приятелю.

Мосю Мортимър се надигна от палубата и мрачно изгледа новодошлите. Облегна се на перилата и изпитателно се огледа наоколо, за да се увери, че наблизо няма никой. После махна с ръка на тримата мъже да се качат на борда.

Другите моряци останаха в скривалището си, докато след много приказки и звън на стъкло най-после се чуха добре познатите шумове от борба.

— Сега! — изсъска Ив-Пиер. — Тичайте!

Без да се колебаят, Женевиев и останалите хукнаха към кораба. Мъжете се нахвърлиха върху тримата пазачи и скоро ги метнаха през борда. Телата се стовариха с буен плясък във водата и скоро се чуха крясъци и проклятия.

— Отплуваме, бързо! — изкрещя Ив-Пиер. — Преди да са вдигнали тревога.

Всеки от екипажа знаеше задълженията си. Без бавене мъжете са заеха да развързват въжетата, за да вдигнат платната, и издърпаха тежката котва. Минути по-късно „Ла Бел Фий“ бавно се отдели от пристанището и взе курс към Бискайския залив.

Щом стигнаха в открито море, Женевиев реши, че е време да вземе командата в свои ръце.

— Отсега нататък аз ще давам заповеди, Ив-Пиер — заяви спокойно тя, макар че ръката, която постави на кормилото, леко трепереше.

Той я изгледа накриво, но въпреки това отстъпи настрана.

— Ей! Какво става там? — обади се един от мъжете. Пернел, като забеляза смяната. — Беноа не ми е казал, че ще пътувам под командването на някаква проклета женска. О, моля за извинение, мадмоазел. Не исках да ви обидя. — И вдигна ръка към шапката си.

— Аз също не знаех — заяви Беноа. Очите му гневно стрелкаха Ив-Пиер, който ги беше наел, без да им каже нищо. — Мислех си, че Ив-Пиер ще бъде командир. Каза ми само, че трябва да отведем мадмоазел в Англия, а после ще се върнем в Брест.

— „Ла Бел фий“ е мой кораб — отговори спокойно Женевиев. — Единствено аз съм в правото си да го управлявам.

— Триста дяволи! — изрева Давид. — Няма да плувам под командата на жена, в никакъв случай! Не ми се сърдете, мадмоазел, не ви обиждам лично.

— Правилно — намеси се Оливие. — Нали всички ще ни се подиграват!

— Вярно, вярно! — обадиха се и останалите и закимаха с глави.

— И без това не понасям, когато на борда има жени — отбеляза мрачно Тибо и изгледа Женевиев по начин, от който я побиха тръпки. — Жената носи нещастие. Предлагам да свалим момичето и слугата в Англия, а ние да изберем капитан от нашата си черга. Няма защо да бързаме да се връщаме в Брест. Не е лошо да натоварим някои стоки, които да ни донесат печалба. И без това рискуваме живота си, а заплатата е нищожна.

— Да, да! — развикаха се отново другите.

— Не забравяйте едно — извика с остър глас Женевиев, разтревожена от надигащата се буря. Кимна на Ив-Пиер да поеме кормилото и твърдо продължи: — „Ла Бел фий“ е моя собственост. Нямате право да пътувате с нея без мое позволение. За какво ще използвате кораба ми? За лов на риба ли? — Тя мрачно изгледа Тибо. — Или имахте предвид по-лесна печалба, например от контрабанда? Чух, че англичаните плащат добре за ракия и коприна, докарана от Франция. — Тибо се изчерви и Женевиев разбра, че е улучила в центъра.

— Е, господа — обърна се към екипажа тя. — Не възразявам „Ла Бел фий“ да пренася контрабандни стоки. Но капитан ще бъда аз! И без това съм достатъчно добър моряк и мога да се меря с всеки от вас. Дори съм по-добра от някои! — И сърдито изгледа пияния Рупърт.

— Бъдете разумна, мадмоазел — опита се да я разубеди Беноа. — Нима наистина очаквате да служим под командата на жена? Оливие е прав. Всички ще ни се смеят. Признавам, че можете за управлявате кораба и сигурно сте по-добра от нас, но не е достатъчно да знаете как се разчитат морски карти, как се обслужва секстантът или как се вдигат платната. Какво ще правите, ако ни нападнат пирати?

— Ще се бия с тях като всички останали.

— Вие? — Тибо скептично вдигна едната си вежда и започна да се превива от смях.

Другарите му мрачно мълчаха и това би трябвало да го предупреди, че нещо не е наред, но той не им обърна внимание. Беноа и братята му, които много пъти бяха присъствали на двубоите между Женевиев и брат й Вашел и знаеха, че младата жена често го побеждаваше, загрижено се спогледаха. Ив-Пиер, който най-после разбра по какъв начин Женевиев ще спечели битката, се извърна настрани и сбръчканото му лице се озари от широка усмивка, която не успя да потисне.

— Да, аз — заяви с твърд глас тя. — После извади рапирата си и предизвикателно заяви: — Ако някой измежду вас вярва, че може да спечели двубоя с мен, нека пристъпи напред. Победителят ще бъде капитан.

— Дуел ли ще има? — Рупърт най-сетне се отърси от вцепенението си. — Исусе! Аз ще изляза на дуел срещу вас. Ще ви науча как смеете да ми отнемате годеницата, мосю! — Крехката фигура на момичето в мъжки дрехи кой знае как му беше заприличала на съперника му от Довил.

Докато останалите наблюдаваха мълчаливо сцената, все още смаяни от неочакваното развитие на нещата, Рупърт политна напред и се опита да извади шпагата от ножницата. Най-сетне успя и диво я размаха, пристъпвайки с несигурни крачки напред.

— Застанете в гард, мосю — извика той и острието изсвистя във въздуха. — Ей сега ще ви пронижа гърлото.

Хвърли се напред и се приземи по корем на палубата. Момците от семейство Д’Арси ужасно се засрамиха за братовчед си, ала останалите се превиваха от смях. Женевиев също се развесели, но решителността й остана същата. Сложи крак върху гърба на Рупърт и изпитателно погледна останалите.

— Още някой? — осведоми се небрежно тя.

— Да — изфуча нечий задавен глас и смехът внезапно секна. — Щом желаете да се правите на мъж, аз ще ви дам удовлетворение, мадмоазел. — Тибо пристъпи напред и светкавично измъкна шпагата от ножницата.

— Както желаете, мосю — отговори невъзмутимо Женевиев, макар че цялото й тяло трепереше от възбуда. От изхода на този двубой зависеше бъдещето на семейството й. — Гард!

Женевиев излезе на палубата и моряците се разстъпиха да й сторят път. Младата жена се поклони изискано и двамата с Тибо започнаха предпазливо да обикалят в кръг един срещу друг, докато шпагите се кръстосваха бавно, сякаш всеки искаше да се убеди в качествата на противника си.

По късите, бързи движения, с които Тибо нападаше и парираше ударите, Женевиев разбра, че младежът има опит в дуелите и че трябва да се пази, ако иска да излезе победител. Тибо беше висок и мускулест, обхватът му беше по-широк и тя се принуди да води по-близък бой, отколкото беше възнамерявала.

Но споменът за вчерашния двубой с разбойника-великан беше още пресен и й вдъхна доверие в собствените сили. След няколко напрегнати минути почти равностойна борба тя с един удар изби шпагата от ръката на смаяния Тибо. Още докато оръжието свистеше във въздуха, рапирата на Женевиев опря в гърлото на противника й. Всички стояха като замаяни и никой не смееше да се помръдне. Нощта беше толкова тиха, че не се чуваше нищо друго освен въздишките на вятъра в опънатите платна и лекия плисък на вълните срещу корабния корпус.

— Триста дяволи — прошепна с уважение някой. — Тя победи Тибо. Не е „Бел Фий“, а същинска червенокоса вещица.

При тези думи моряците суеверно се спогледаха, питайки се дали наистина не са попаднали под властта на някоя магьосница, на червената вещица, както твърдеше другарят им.

По време на дуела шапката беше паднала от главата й, буйната червена коса се беше изплъзнала от мрежичката и падаше на вълни по гърба й. Вятърът и морската пяна развяваха разпилените къдрици, а на оскъдната светлина лицето й изглеждаше изпито и бледо като смъртта. Женевиев приличаше на ангел на отмъщението, застанал с разкрачени крака посред палубата с вдигнат меч в ръка, докато корабът под краката й леко се полюляваше.

— Вече съм капитан, нали? — осведоми се спокойно тя и без да обръща внимание на останалите, леко притисна острието в гърлото на Тибо. От раната потече капка кръв.

— Да, мадмоазел — отговори нервно той и облиза с език пресъхналите си устни. Погледът му издаваше неохотно уважение.

Женевиев се обърна към останалите и едва се удържа да не избухне в смях при вида на уплашените им лица.

— Вече съм капитан, нали? — повтори въпроса си тя.

— Да, мадмоазел — побързаха да се съгласят мъжете. Някои страхливо се прекръстиха. Бяха възхитени от бойните й умения, но им придаваха някаква свръхестествена сила.

— Добре — отговори спокойно тя и разбра, че вече никой няма да смее да й се противопостави. — От този миг нататък ставате мои хора и дължите послушание единствено на мен. Бъдете почтени с мен и аз ще ви отвърна със същото. Който ме измами, ще нахрани рибите — продължи заплашително тя. — Припомнете си колко пирати е имало в семейството ми. Ако реша, че можем да вземем товар на борда, за да го откараме в чужбина, ще делим печалбата по равно. Ив-Пиер става мой първи подофицер, Беноа — втори помощник-капитан, а Емил — лоцман. Тибо — обърна се към доскорошния си противник Женевиев, — можеш ли да си служиш с оръдията също така сръчно, както и с шпагата?

— Да, капитане — отговори без колебание той, признавайки по този начин новия й статус.

— Тогава те провъзгласявам за канонир. Оливие ще бъде нашият корабен лекар, Силвестър ще готви, а останалите ще си поделят другите задачи. Всеки ще получава достатъчна порция храна и вода, освен това по чаша грог на ден. — Женевиев се извърна към Рупърт, който хъркаше с все сила. — Ако ни нападнат, пияният моряк само ще ни пречи и ще изложи живота ни на опасност. И още нещо искам да ви кажа: Аз съм жена, но вие със собствените си очи видяхте, че мога да браня честта си — помнете това винаги. Въпреки облеклото и поведението си съм дама и желая да се отнасяте с мен като с такава. Ясно ли се изразих?

— Да, капитане — отговори в един глас екипажът. Женевиев доволно се обърна към Ив-Пиер.

— Кормилото дясно на борд! — заповяда решително тя. — Увеличете скоростта! На работа, хора! Успяхме да избягаме от Франция, но искам да стъпя на английска земя още преди изгрев слънце.

8

В открито море вееше силен вятър, който издуваше платната. Плющенето им пронизваше мрачната тишина като шепот на призраци. Мачтите и рейте стенеха и охкаха под напора на вятъра. Звездите в небето блещукаха като милион ярки очи, вперили погледи към земята. Морските вълни равномерно повдигаха и сваляха кораба, а на носа се образуваха бели корони от пяна.

Късно през нощта над морето се спусна мъгла и обви шалупата в прозирно наметало от бяла пара. Женевиев стоеше невъзмутимо на руля. Поддържаше курса, без да се напряга особено, а това още повече засилваше подозренията на простите моряци, че са попаднали под властта на магия.

При тази мисъл по лицето й се появи усмивка. Беше й хрумнала чудесна идея и смяташе да я приведе в изпълнение.

Докато бреговете на Франция оставаха далеч зад тях, тя размишляваше трескаво, опитвайки се да разработи в подробности полуготовия план. Беше проумяла, че не може да се върне в родината като Женевиев Сен Жорж, защото Клод лесно щеше да открие следите й и да я залови. Но като непозната… Да, под друго лице можеше да влиза и излиза от страната, когато си иска, стига да беше достатъчно смела и гъвкава. Трябваше да се прикрива добре и Клод никога нямаше да открие истинската й самоличност, а когато все пак я разбере, вече ще бъде твърде късно. Щеше да му отмъсти за всичко, което беше причинил на семейството й.

При тази мисъл Женевиев отново се усмихна, но това беше странна, жестока усмивка, която не смекчи очите й и накара матросите наново да я изгледат нервно отстрани и да се запитат за какво ли се е замислила.

Тази жена наистина беше магьосница! Моряците безмълвно се споглеждаха. Всеки беше решил никога да не предприема опит да се противопоставя на своя капитан. Екипажът се стараеше да изпълнява задачите си колкото се може по-добре.

Най-после Женевиев се откъсна от размишленията си и доволно установи, че на кораба всичко върви както трябва. Забеляза, че шапката й все още е захвърлена на палубата, вдигна я и тръгна към капитанската кабина.

Каютата не беше толкова обширна, защото „Ла Бел фий“ не беше голям кораб, но беше достатъчно удобна. Дясната страна беше заета от широко легло, покрито с дебела сатенена покривка. До него имаше нощни шкафчета със здраво завинтени месингови лампи, в които гореше китова мас. Всяко шкафче имаше четири чекмеджета с полирани месингови дръжки. Над койката и шкафчетата бяха монтирани полици с възглавници, одеяла, ленени чаршафи и други неща, закрити със скъпоценен стенен килим, от поколения насам собственост на семейство Сен Жорж. До леглото беше поставена ракла с месингов обков, която служеше за гардероб. Вляво от леглото имаше въртящо се огледало, също завинтено за пода. Вдясно беше масичката за миене с порцеланов леген и кана за вода. Над нея също висеше огледало. Освен това имаше седяща вана от месинг.

Точно пред Женевиев имаше голям еркерен прозорец с оловни стъкла, през който се разкриваше чудесен изглед към морето. Под прозореца беше поставена дървена пейка, украсена с възглавници от синьо кадифе. Седалката беше същевременно капак на скрин, пълен с порцеланови съдове, сребърни прибори и покривки за маса. Пред пейката имаше тясна, но тежка маса от масивен бор с четири украсени с резба дървени стола.

На лявата стена имаше масивно писалище с множество малки чекмеджета, пълни с морски карти, корабни дневници и разни документи. Над масата имаше няколко етажерки с книги. Две кожени кресла и подвижна масичка за сервиране допълваха обзавеждането на каютата.

Посред стаята беше поставена желязна печка, която излъчваше приятна топлина. На пода беше постлан скъп турски килим, спомен от някои от многобройните пирати в семейството на Женевиев. На прозорците висяха сини копринени пердета, завързани за стената с широки панделки от същия материал.

Женевиев обичаше каютата си. Макар че при минали плавания тя не беше капитан на шалупата, винаги живееше тук, а капитанът се преместваше при първия помощник. Капитанската каюта и тази на първия помощник бяха единствените лични убежища на борда. Останалите моряци спяха в хамаци, окачени по всички възможни места на кораба.

Женевиев се огледа критично наоколо и усети, че в сърцето й се надига болка. Ясно беше, че корабът никога вече няма да й служи за удоволствие. Той играеше основна роля в плана й и трябваше да изпълни целта, за която беше предназначен. Постара се да си припомни всичко, което беше изгубила, за да се пребори с отчаянието си. Корабът беше единствената лична собственост, която й беше останала. От днес нататък той щеше да бъде неин дом. Въпреки че обичаше леля си и чичо си, Нортчърч Аби никога нямаше да стане нейна втора родина. Ако се ожени за Джъстин, щеше да отиде да живее в Блекхийт Хол, имението на братовчед си, но тя изобщо не го беше виждала.

С въздишка се огледа още веднъж в каютата и се вцепени от ужас, когато погледът й попадна в голямото огледало. Жената, застанала насреща й с разрошени коси и диво святкащи очи, беше неузнаваема. Нищо чудно, че екипажът я смяташе за вещица. Видът й беше направо неземен. Макар че се беше постарала да заличи всички следи в стопанството на Онфрой, в косата й все още личаха кафяви ивици, а вятърът и мъглата бяха разпръснали и объркали дългите къдрици. По кожата й все още личаха петна от гримовете, които беше използвала, за да се превърне в Бърт, а липсата на сън беше изписала тъмни кръгове около очите й. Беше покрита от глава до пети с дебел слой мръсотия. По време на дуела с Тибо раната на бедрото й се беше разтворила и панталонът беше пропит с кръв.

Едва когато погледна кървавата коричка, Женевиев осъзна, че раната я боли и че е изтощена до смърт. Нямаше никакво друго желание освен да легне в леглото и да заспи. Едва намери сили да повика Марк д’Арси, който беше предложил да се грижи за нея. Той беше плахо, мълчаливо момче на нейната възраст и Женевиев се радваше, че ще бъде до нея, защото познаваше братята д’Арси много по-добре от останалата част на екипажа. Беше абсолютно сигурна, че от страна на Марк никога няма да дойде заплаха.

— Да, капитане? — попита момчето, след като почука и отвори вратата.

— Моля те да ми приготвиш топла вода да се изкъпя, Марк — отговори Женевиев. — Ако няма друго, изпразни няколко съда с питейна вода. Още утре ще ги напълним отново — дори днес — поправи се тя, като погледна през прозореца и установи, че вече се зазорява. — И провери, ако обичаш, дали Силвестър може да намери нещо за ядене. Нямам нужда от кой знае какво. Достатъчни са ми малко хляб и сирене, както и чаша вино. Освен това кажи на Беноа да смени Ив-Пиер на кормилото. Доста път минахме през последните дни и съм сигурна, че Ив-Пиер е уморен също както и аз. Приготви и за него баня и нещо за хапване. Кажи на Оливие да се погрижи за раната му. Това е всичко.

— Да, капитане. — Марк почтително кимна и затвори вратата след себе си.

Женевиев облекчено се отпусна на един стол и се зае да сваля тежките ботуши от краката си. После смъкна чорапите и раздвижи пръстите си. Ботушите бяха натъпкани с хартия, за да са й по мярка. Дни наред пръстите й се търкаха в пластовете хартия и сега ужасно я боляха. После свали ризата и тесния клин и облекчено разви плата, с който бяха обвити гърдите й. Тържествено си обеща, че веднага след пристигането си в Англия ще се погрижи да си набави нови дрехи и прилични обувки.

Когато й донесоха топлата вода, Женевиев веднага се потопи в месинговата вана и щастливо въздъхна. Облегна се на ръба и почака, докато водата успокои болките в тялото й. После силно се разтърка с парче домашен сапун и отвратено разкриви лице от неприятната миризма.

— По дяволите! — помисли си младата жена. Първо ще се снабдя с достатъчно парфюмиран сапун, а после ще осъществя всичките си планове.

Изплакна се добре и се изсуши с голямата хавлиена кърпа. Седна пред писалището и докато поглъщаше донесеното от Марк ядене, прегледа набързо няколко морски карти. Момчето беше наредило грижливо масата и Женевиев реши на следващия ден за му благодари за услугата. Но умората бързо надделя и тя се отпусна на леглото, без дори да си прави труд да маха покривката. Тъй като за първи път от седмици насам се чувстваше сигурна, веднага потъна в дълбок, мирен сън.

— Земя на хоризонта! Земя на хоризонта!

Като чу този вик и силното тропане по вратата на каютата си, Женевиев с мъка отвори очи. В първия миг не можа да осъзнае къде се намира. Удобното меко легло беше сигурно убежище и тя съвсем нямаше желание да го напусне. Беше сигурна, че сънува, струваше й се, че от цяла вечност не е спала в истинско легло. Прокара език по пресъхналите си устни, промърмори нещо неразбираемо и отново затвори очи. После се обърна на другата страна и посегна да завие раменете си. С учудване установи, че няма завивка и че лежи на леглото гола-голеничка. Този път отвори широко очи и скочи. Споменът рязко се върна в съзнанието й.

— Капитане! Капитане, къде сте? — викаше зад вратата Марк. Гласът му ставаше все по-висок и звучеше загрижено. — Чувате ли ме? Добре ли сте, капитане?

— Да, да! — извика Женевиев и побърза да се облече. Уплаши се, че въпреки изричната й заповед Марк може да влезе и да я завари гола. — Идвам, идвам!

Господи! Как можа да спи толкова дълго и да забрави напълно Клод Рамбуйе, бягството от градската къща в Париж и другите събития от последните седмици!

— Готова съм! — извика отново тя и продължи бързо да се облича. Напъха единия си крак в ботуша, стисна другия в ръка и изтича до вратата. — Какво има, Марк?

— Съжалявам, че ви обезпокоих, капитане — извини се младежът и неловко я погледна. Ризата й не беше дозакопчана и се виждаше част от гърдите, които не бяха пристегнати с плата. — Стигнахме брега на Англия и екипажът очаква заповеди.

— Кажи им, че идвам веднага — нареди тя.

— Да, капитане.

Женевиев затвори вратата и побърза да довърши тоалета си. Накрая взе от тоалетната масичка четка със сребърна дръжка и приведе в ред косите си. Нетърпеливо оскуба разрошените кичури, уви непокорните къдрици на кок на тила си и нахлупи шапката.

Взе една от морските карти от чекмеджето, нави я на руло, мушна я под мишница и излезе на палубата, където я очакваше екипажът.

Мъглата се беше сгъстила още повече и висеше на гъсти кълба над крайбрежието. Ръмеше дъждец. Женевиев внимателно огледа шалупата, за да се увери, че всичко върви както трябва, после се изкачи по стълбичката към бака, пристъпи към перилата на предната палуба и безмълвно пое далекогледа, подаден й от Ив-Пиер. Макар и забулен в мъгла, на по-малко от три мили пред нея се издигаше скалистият бряг на Корнуол. Нямаше съмнение, бяха пристигнали в Англия. Женевиев доволно се усмихна, обърна се и слезе на главната палуба, където се бяха събрали всички членове на екипажа.

— Добро утро — поздрави любезно младата жена. — Благодаря ви за добре свършената работа. Бързо се озовахме в Англия. Извинявам се, че тази сутрин ви накарах да ме чакате. — Спря за миг и спокойно продължи: — Искам всички да разгледате внимателно тази карта. — Разгърна донесената карта, двама от матросите я хванаха за краищата и я вдигнаха високо, за да я видят всички. Женевиев посочи с пръст едно място и обясни: — Тук сме директно пред брега на Пензанс, недалеч от Лендс Енд. Виждате ли този малък прорез, близо до края на полуострова, в северната част на картата? — Тя посочи с пръст друго място и мъжете закимаха. — Според знаците, нанесени на картата, влизането в залива е много лесно, въпреки че протокът е твърде тесен за повечето кораби. Обаче „Ла Бел Фий“ е с тесен корпус и гази не повече от два и половина метра дълбочина. Предлагам ви да разгледаме отблизо това интересно кътче. Смятам, че то ще се окаже великолепно скривалище.

— Но, капитане, нали вече сме в Англия? Тук е сигурно място — отговори малко изненадано Беноа. — Какво причина бихте имали да криете „Ла Бел фий“?

— Имам достатъчно важни причини, поради които никой освен вас не бива да знае, че корабът е моя собственост — обясни търпеливо Женевиев. — Когато му дойде времето, ще разкрия всичко пред вас. Ще ви предложа своя план за действие и се надявам да ви хареса. В момента обаче трябва да се погрижим за влизането си в залива. Времето нещо не ми харесва. Ламаншът понякога е опасен, а не ми се иска да се отклоним от курса, когато почти сме стигнали целта. На работа, хора!

Екипажът веднага се зае със задачите си. Женевиев закуси и побърза да замести Беноа на кормилото. Ив-Пиер предложи да поеме управлението, но тя отклони предложението му и настоя той да си почине. Боеше се, че раната му е доста по-тежка, отколкото признаваше. Пък и не беше вече в първа младост.

— Не, приятелю. Предстоят ни напрегнати дни и нощи. Искам да си здрав и силен. Когато се озовем в имението на чичо Уилям, ще те натоваря с повече работа, отколкото предполагаш. Надявам се само, че няма да бъда твърде строг работодател.

— В никакъв случай, капитане — усмихна се Ив-Пиер. — Както винаги, аз съм изцяло на вашите услуги.

— Благодаря ти — отговори сериозно тя.

Завъртя кормилото и корабът се понесе покрай носа на полуострова. Малко след това се показа и протокът. Това наистина беше тесен, плитък залив, както се беше надявала Женевиев. Откъм открито море не се виждаше нищо повече от няколко скални блока. Ако успееше да прекара кораба между скалните стени, това щеше да бъде идеално пристанище за „Ла Бел фий“. От водата стърчаха стръмни канари, в които се пречупваха вълните, и около входа към залива се образуваше силен водовъртеж. Влизането щеше да бъде трудно и опасно за всеки, който би открил кораба й и би поискал да го погледне отблизо. Освен това течението беше много силно, морето ревеше насреща им и пръскаше потоци пяна. Само луд човек или отчаян до смърт като Женевиев би се опитал да се промъкне през скалистия проток.

— Капитане! — изкрещя Беноа, който също беше открил входа към залива. — Нима наистина смятате да прекарате „Ла Бел Фий“ през тези скали? Ще се разтрошим на трески и ще потънем в морето!

— Аз пък ти казвам, че няма да се стигне дотам — отговори спокойно Женевиев, макар че сърцето й биеше до пръсване. Ръцете й трепереха. Дали щеше да успее? По дяволите! Трябваше да го направи и щеше да го направи! — Спуснете топсела! — заповяда решително тя. — Скъсете голямото платно и бизана и свийте кливерите. После сгъстете водонепроницаемите прегради. Курсът е труден, но ще се справим. Не ме ли чу, моряко? — изкрещя тя на Беноа, който не се помръдна от мястото си. — Дадох заповед и очаквам незабавно да я изпълниш.

С дързък поглед и подигравателно святкащи очи Тибо повтори заповедта и застави вкаменените мъже да се раздвижат.

— Глупаци такива! — продължи да реве той. — Не виждате ли, че ей сега ще се разрази буря? Ако не намерим защитено от вятъра място, скоро ще се разбием в скалите. Аз гласувам с двете си ръце да изпробваме плана на червената вещица!

Екипажът възприе мнението му и веднага се зае да спуска платната. Точно навреме, защото още повече се стъмни и тихият дъждец премина в същински порой. По небето се кръстосваха светкавици, ревяха гръмотевици. Вятърът се усили и воят му се понесе край ушите на мъжете като викът на смъртта.

През непрогледната пелена на дъжда, която немилостиво се стелеше над кораба, Женевиев неотстъпно се взираше в тесния проход към залива и се молеше картите, които беше разучила, да са съвсем точни и смъртоносните скали, които обграждаха отвора като челюсти на акула, да не са се разместили през годините под напора на течението.

Ив-Пиер стоеше зад нея с мрачно изражение, готов по всяко време да поеме кормилото, ако бурята го изтръгне от ръцете й.

— Надявам се, че знаете какво правите, мадмоазел Женет. — Трябваше да крещи, за да надвика воя на бурята.

Женевиев много добре знаеше, че от успеха на маневрата зависят не само нейният живот, но и съдбите на всичките й хора на борда. Стисна здраво кормилото и се опита да обуздае треперенето си, за да насочи шалупата точно между зиналите скали.

„Ла Бел фий“ танцуваше върху вълните. Носът й се издигаше над разпенените им гребени и отново се потапяше в ревящия прибой. Мачтите и рейте стенеха под напора на вятъра. Входът към залива все повече се приближаваше, ужасен и заплашителен.

Моряците бяха замръзнали по местата си и с ужас наблюдаваха как Женевиев бавно завива в опасния проход между зиналите скали. Само Тибо не споделяше страха им. Беше отметнал глава назад и блестящите бели зъби образуваха ярък контраст с тъмната му кожа, когато избухна в луд смях. Беше опиянен от опасността, в която се впускаха.

Женевиев се зарази от настроението му и с ужас почувства, че по цялото й тяло премина странна, дива тръпка на въодушевление. Обърна глава и усети как вятърът, дъждът и пръскащата пяна развяват косите й. Собственият й див смях надви воя на бурята и екипажът се вцепени от страх. Нещо, което чак след двадесет години беше наречено „сияние на земното електричество по корабни мачти“ или „огъня на свети Елма“, се плъзна надолу по такелажа и потопи в призрачна зелена светлина усмихнатото лице и огромните бадемовидни очи. При вида на този призрачен блед лик суеверните моряци се закръстиха и безмълвно изпратиха молитви към Дева Мария да ги пази не само от опасните скали, но и от нечестивата вещица, която ги водеше направо в ада. Всеки момент очакваха да чуят ужасното скърцане, с което корабният корпус щеше да се разбие в подводните рифове.

Но чакането им остана напразно. По някакъв чудодеен начин корабът премина покрай страшните скали, без да му бъде причинена и най-малката вреда.

— Вдигнете бизана и голямото платно! — изрева Женевиев. — Бързо! Тичайте, по дяволите, иначе вятърът ще ни захвърли право срещу скалната стена!

Точно пред тях се издигаше висок, заплашителен нос. Но в същия миг „Ла Бел Фий“ беше поета от обратното течение, което я понесе право към отвора на залива и опасните скали, през които току-що бяха преминали.

— Божичко! — изплака някой. Нима бяха преминали през опасния проход, само за да се върнат отново?

Шалупата подскачаше върху бурните вълни, а Женевиев се бореше като луда да овладее кормилото. Усещаше, че корабът се надига и се извърта на една страна, понесен от обратното течение. Но в този миг вятърът стихна също така внезапно, както се беше извил, и дъждът спря да се лее по същия призрачен начин. Ревящият прибой бързо се оттегли и „Ла Бел фий“ остана на сигурно място в скривалището си, полюлявайки се гъвкаво върху вълните.

— Исусе!

Рупърт, който най-после беше изтрезнял, внезапно усети с пълна сила тежките последствия от вчерашното си пиянство. Лицето му позеленя, краката му се подкосиха и той едва успя да се довлече до перилата, за да повърне в морето.

Фабиен падна на колене и промърмори някаква благодарствена молитва, докато останалите стаяха като вцепенени и само се гледаха, без да смеят да повярват, че са още живи.

— Триста дяволи! — прошепна страхопочтително Тибо. Дори и той беше учуден. — Успя! Червената вещица наистина успя! — Втренчи възхитен поглед в Женевиев и явно напълно забрави подигравателното си отношение от вчера. — Не знам къде сте се учили да управлявате кораб, мадмоазел, но с цялото си сърце ви признавам за свой капитан.

Ако не беше разтърсена до дън душа, Женевиев би го скастрила много строго, защото в тъмните му очи святкаше много повече от обикновен интерес, а тя нямаше намерение да търпи подобни чувства. Напълно осъзнаваше, че тия грубияни можеха само след миг да се обърнат срещу нея и да й погодят някой мръсен номер. Дори Ив-Пиер нямаше да успее да ги спре. Ала при това положение на нещата нямаше достатъчно кураж да го укори.

— Просто имахме късмет — призна спокойно тя. — Вярно е, че можех да убия всички ви.

Въпреки че цялата трепереше, младата жена успя да откъсне ръце от кормилото. Никак не се изненада, че пръстите й се бяха впили в него като нокти на птица и кокалчетата й бяха побелели от напрежение. Преглътна няколко пъти, за да успокои лудото биене на сърцето си.

Едва тогава се обърна да разгледа пристанището, в което беше влязла. Мястото наистина беше чудесно. Скалната стена, в чиято единствена ниша се бяха укрили, стърчеше доста по-нависоко от най-високата корабна мачта. Никой не можеше да забележи такелажа на шалупата и откъм каменистата равнина, която се намираше над тях, ако не се приведеше право надолу от ръба на скалата.

Женевиев затвори очи и облекчено въздъхна. Беше успяла. Господи! Беше успяла!

9

След поройния дъжд мъглата над морето се разкъса. Тъмните облаци отплуваха някъде надалеч. Небето все още беше забулено, но ясно личеше, че следобедът ще бъде светъл и топъл.

Чайките се измъкнаха от убежищата, в които се бяха крили по време на бурята, и величествено се издигнаха към небето. Тъжните им крясъци се понесоха над морето и създадоха замайващ контраст към тихото плискане на вълните, които се бяха успокоили след силната буря.

Женевиев помисли, че птиците й казват добре дошла в Англия, и сърцето й подскочи от радост. Беше успяла. Беше се измъкнала от Франция невредима. Беше свободна! При тази мисъл по страните й потекоха сълзи на щастие, но въпреки триумфа и голямата си радост не можеше да забрави тревогата за онези, които бяха останали там — мама и татко, които може би вече бяха пожертвали живота си, за да спасят нейния, и брат й Вашел, с когото бяха свързани завинаги и само смъртта можеше да ги раздели.

Повече от всякога усещаше в сърцето си желание да спаси близките си. Обърна се към мъжете, които бяха толкова впечатлени от дръзките й действия, че стояха тихо и очакваха заповедите й. Всички бяха дълбоко убедени, че имат насреща си вещица, защото само надарен със свръхестествени сили човек би могъл да преведе „Ла Бел Фий“ през тези опасни скали.

— Пуснете котвата — заповяда Женевиев. — После спуснете на вода една от лодките. Ако пресмятанията ми са верни, тук сме близо до Сен Ив. Беноа, Ив-Пиер, Пернел и Давид ще дойдат с мен. Останалите ще ни чакат на кораба. Докато ме няма, командата поема Емил. Желая да прегледате кораба за възможни повреди и да извършите всички необходими поправки, причинени от бурята. Не позволявам в никакъв случай да слизате на сушата. Освен това не ми се вярва — добави тихо тя, — че ще се осмелите да излезете без мен от този залив.

За нейна радост Тибо отметна глава назад и избухна в смях. Напрегнатата атмосфера веднага се разведри и мъжете захихикаха един след друг.

— Капитане — отбеляза сухо Оливие, — дори мисълта за това ме изпълва с ужас. Не си мислете, че ще предприемем сами този рискован опит. Вече ни показахте големите си умения както във фехтовката, така и в управлението на кораба. Не вярвам, че някой ще се осмели да постави под въпрос властта ви.

— Значи вярно било! — намеси се хленчещо Рупърт. — О, братовчеди мои, как можахте да ми сторите такова нещо! По дяволите! Мислех си, че съм сънувал лош сън, а се събудих и установих, че всичко е истина. Качихте ме на кораб, а много добре знаете, че страдам от морска болест — проплака той. — И на всичкото отгоре съм под властта на някаква си луда женска!

— Божичко! — изрева Беноа. — Не смей да говориш така за мадмоазел Сен Жорж, Рупърт! Не стига, че прояви добротата си и ти даде работа, която ти беше много необходима, ами и затвори очи пред глупашките ти опити да й пронижеш гърлото миналата вечер, когато по погрешка я сметна за своя съперник в Довил. Тя ти прости нахалството, а ти веднага ще й се извиниш, братовчеде.

— Значи вярно било? — повтори учудено Рупърт. — Но аз нищичко не си спомням… Олеле, бедната ми глава! Толкова ме боли, толкова ми е лошо… Морето е виновно за всичко. — Той още веднъж обвиняващо изгледа Беноа и се обърна смирено към Женевиев: — Най-покорно моля за извинение, капитан… Лафол. — После дръзко се ухили и примигна. — Не. Май не е много хубаво, нали, капитане? — Вдигна рамене и протегна ръце с дланите нагоре. — Както виждате, не съм на висота днес.

— Рупърт! — изкрещя ужасено Емил. — За втори път обиждаш мадмоазел Сен Жорж! Веднага се извини!

Въпреки намерението си да скастри сурово Рупърт за дързостта му да я нарече Лафол — Лудата, — Женевиев развеселено се усмихна. Не се засегна от намека, че не е с всичкия си. Знаеше, че не е била на себе си, когато е взела решение да прекара „Ла Бел фий“ през тесния процеп между скалите, и то по време на силна буря. Освен това не беше убедена, че ще успее да я изведе отново в открито море. Пък и за да осъществи плана си, й беше необходимо ново лице. Името, дадено от Рупърт, съвсем не й беше неприятно.

— Няма нищо, Емил — каза тя и повелително махна с ръка. — Капитан Лафол ми подхожда като всяко друго име, освен това имам сериозни основания да ви помоля никога вече да не споменавате на борда истинското ми име. А сега нека се заемем с работата си. Близките дни ще бъдат доста напрегнати.

Хвърлиха през борда тежката желязна котва и пуснаха на вода една от двете корабни лодки. През перилата от дясната страна беше хвърлена въжена стълба, по която Женевиев и придружителите й се спуснаха в лодката. Загребаха внимателно към скалите, заобиколиха ги и се насочиха към брега. Изтеглиха лодката на пясъка и я покриха с водорасли и треви.

Скоро откриха тясна козя пътека, която се виеше нагоре към скалите. Явно не бяха първите, открили тайния залив и намерили убежище в него. После тръгнаха предпазливо по пътеката, която водеше към малкото рибарско село Сен Ив.

Докато вървяха, Женевиев посвети спътниците си в измисления от нея план за спасение на семейството й. Обясни им защо не вярва, че ще получи помощ от вуйчо си и братовчед си и им разясни, че е принудена да вземе нещата в свои ръце.

— Трябва бързо да изведа от Франция мама, татко и Вашел — ако са още живи — заяви решително тя, изпреварвайки съмненията им. — Знам, че се излагам на опасност. Кажете на другарите си, че който не желае да ме съпровожда, е свободен да напусне кораба. Искам с мен да останат само хора, смели и предани до смърт. Нали аз победих Тибо на дуел и ви доведох на сигурно място през бурята! Какво друго доказателство да ви дам, че правя всичко, което съм си наумила? — попита остро тя. Кипеше от гняв, но и малко се страхуваше, че моряците ще откажат да й помогнат.

— Никакво, мадмоазел Женет — отговори успокоително Ив-Пиер. — Просто сме загрижени за вас, това е всичко. Няма да си простя, ако паднете в лапите на мосю Рамбуйе, след като рискувахте живота си, за да избягате от него. Кой знае какво е станало с мосю графа и графинята — допълни мрачно той. — Разбира се, че ще ви помагаме с всички сили.

Ние също — произнесоха в един глас Беноа, Давид и Пернел.

— Отлично — отговори успокоено Женевиев. — Ив-Пиер ще остане с мен, а вие вземете тези накити. — Тя извади от кесията на колана си откраднатите от разбойниците скъпоценности, които Ив-Пиер беше прибрал, и им ги подаде. — Продайте ги колкото се може по-скъпо. Макар че не ми се вярва да получите много пари, защото всеки емигрант, напуснал Франция, продава скъпоценностите си, за да преживее. Надявам се да ни стигнат поне за покупката на необходимите запаси. После се върнете на „Ла Бел фий“ и стриктно спазвайте указанията ми. Щом свършите ремонта и направите необходимите промени, желая колкото се може по-незабелязано да се осведомите в Сен Ив и Пензанс за последните събития. Нужни са ни информация и връзки, за да продаваме незабелязано стоката си. Не съм избягала от онази стан, която завладя Франция, за да бъда заловена от английските драгуни! Двамата с Ив-Пиер отиваме в Нортчърч Аби. Ще ви изпратим съобщение веднага щом установим как стоят нещата там.

— Както желаете, капитане — отговори от името на всички Беноа. — Ще направим всичко, за което ни помолихте, а после ще чакаме съобщение от вас.

От бягството й беше минало по-малко от месец, но Женевиев имаше чувството, че е изминала цяла вечност. С учудване установи, че скромните, но прилични неща, които беше купила в Сен Ив — шапка, рокля и обувки, й бяха неудобни и ужасно й липсваше свободата на движение, на която беше свикнала в мъжкото облекло.

Лицето й беше белязано от тревога, тъй като вече нямаше нужда да поддържа израза на решителност пред хората от екипажа. Погледна през прозореца на дилижанса, който отвеждаше двамата с Ив-Пиер в Нортчърч Аби, и почувства отново омаята на дивата, нецивилизована местност, която толкова я възхищаваше по-рано. Днес обаче в сърцето й преобладаваха съвсем други чувства.

Знаеше, че леля Доминик ще бъде много щастлива да я види. Но се страхуваше, че чичо Уилям и братовчед й Джъстин ще бъдат по-скоро шокирани от появата й. Ох, поне Вашел да беше с нея! С дръзките си забележки и остроумните си отговори брат й щеше както винаги да разсмее чичо си и да отговори със същата монета на Джъстин, който непрекъснато се подиграваше с всичко и всички.

Женевиев винаги усещаше плахост в присъствието на лорд Уилям и не смееше да го въвлече в разговор. Плашеше се от неговата строгост и го виждаше винаги в ролята на строг възпитател.

А Джъстин непрекъснато я дразнеше. Още като дете Женевиев често излизаше от кожата си в негово присъствие и ясно му даваше да разбере, че и тя има остър език. С тъжна усмивка си припомни, че неведнъж го беше заплашвала с рапирата си. Веднъж дори отряза копчетата на новата му раирана жилетка, с която много се гордееше. Не го нарани изобщо, но Джъстин толкова се разгневи, че Женевиев се уплаши да не я удари. Беше сигурна, че едва се сдържа да не се нахвърли върху нея. Как ли щеше да погледне сега на пристигането й в дома му? Припомни си колко жесток и ироничен можеше да бъде и сърцето й потрепери при мисълта, че може би ще стане негова жена.

В миналото Джъстин достатъчно ясно й беше дал да разбере, че не желае да се жени за нея, и може би не беше променил решението си. Тази представа я утеши поне малко и тя се примоли изобщо да не се среща с братовчеда си в Нортчърч Аби.

Обикновено пътуването до имението на чичо й, разположено оттатък Тамар в Девън, траеше два дни, но този път им отне много повече време. Една от осите на каретата се счупи и ремонтът отне много часове. Спираха твърде често, за да сменят конете, имаха и други забавяния, но след около четири дни най-после достигнаха до целта. Слязоха на спирката, която беше най-близо до Нортчърч Аби, и мълчаливо изминаха пеш оставащите пет мили. За първи път Женевиев се зарадва, че не носят багаж, макар че в гостилниците, където отсядаха, я гледаха отвисоко именно поради липсата на багаж. Но когато узнаха, че е французойка, всички почнаха в един глас да оплакват тежката й участ, да клатят загрижено глави и да се опитват да я утешават.

Най-после видяха пред себе си имението на чичо й и скоро застанаха пред високите порти от ковано желязо на господарската къща.

Първоначално Нортчърч Аби е бил манастир, възникнал през шестнадесети век. Построен от най-благороден пясъчник, който с течение на годините беше придобил нежно бежов цвят, замъкът блестеше на слънчевата светлина и отразяваше всеки най-малък нюанс от светлини и сенки.

Сградата беше построена във вид на четириъгълник и беше четириетажна. Главната постройка имаше голяма тераса на покрива, обградена от четири страни с каменна балюстрада. Квадратната тераса беше покрита с висок шестоъгълен купол, покрит с ламарина, поддържан от шест стройни, красиви колони. През отворите между колоните се виждаше голямата камбана, която някога е свиквала монасите на молитва.

Обградената с колони алея, която водеше към къщата, свършваше пред масивна дъбова врата с месингови чукчета. От двете страни на входа имаше тесни, високи кулички.

Тесни прозорци с напречни летви и широки греди между крилата и стъклата от благородно венецианско стъкло бяха разпределени равномерно по всички страни и етажи. Кристалните стъкла бяха изтрити със сода и блестяха матово като истински диаманти на слънчевите лъчи.

Беше минало много време от последното посещение на Женевиев в Англия и тя почти беше забравила колко величествена изглежда къщата на чичо й. Докато вървяха по дългия, виещ се път, непрекъснато се оглеждаше и страхът в сърцето й нарастваше.

Най-после се озоваха в обкръжената с колони входна алея. Женевиев пое дълбоко въздух и с все сила удари месинговото чукче. Само след секунди вратата се отвори и на прага застана лакеят Кинси.

— Лейди Женевиев! — извика смаяно той. Толкова се стресна от вида й, че забрави обичайната си скованост и изискани маниери. — Наистина ли сте вие?

— Точно така, Кинси. Радвам се да ви видя отново. — Женевиев без усилия премина на английски, сякаш най-естественото нещо на света беше да се появи без предизвестие на прага на лелината си къща.

— Моля, влезте, милейди — покани я бързо лакеят, опитвайки се напразно да скрие вълнението си. — Вие също, Фурно. — Той кимна учтиво на Ив-Пиер, макар че в гласа му прозвуча студенина. После забързано продължи: — Лейди Доминик ви очаква с нетърпение. Получихме писмото на мосю графа и се осмелявам да кажа, че милейди ще бъде много щастлива да ви види жива и здрава. Много ви моля да ме последвате, мадмоазел. Веднага ще изпратя някой да доведе леля ви. — Кинси широко разтвори вратата и с жест ги покани да влязат. — Може би желаете чаша чай, мадмоазел, или нещо леко за хапване? — предложи загрижено той.

— Да, много ви благодаря, Кинси.

— Веднага ще поръчам нещо в кухнята. — Лакеят намести няколко възглавници на дивана и попита младата жена удобно ли се чувства, после високомерно се обърна към Ив-Пиер: — Моля ви да ме последвате, Фурно. Ще намеря някой, който да ви покаже къде да се настаните, в помещенията на слугите, разбира се.

Ив-Пиер едва потисна широката си усмивка, защото много добре знаеше, че Кинси не одобрява доверителните му отношения със семейство Сен Жорж, лишени от всяка чинопочтителност.

Докато водеше госта по дългите коридори, Кинси трепереше при мисълта, че този високомерен глупак сигурно ще се отнася и с мис Мениринг, питомката на лорд Уилям, по същия начин, като с мадмоазел Женевиев. Слава Богу, че младата дама днес беше отишла на пикник с няколко приятели. Лакеят намираше, че колкото по-късно мис Мениринг се срещне с човек като Ив-Пиер, толкова по-добре ще бъде за нея. Не се съмняваше, че слугата ще следва мадмоазел Женет по петите и тъй като тя беше на една и съща възраст с мис Кетрин и имаше същите неприлични склонности като нея, двете неизбежно щяха да станат добри приятелки. А това означаваше, че мис Мениринг ще прекарва много часове в компанията на Ив-Пиер. Можеше само да се надява, че младото момиче няма да пожелае да носи панталони или да се бие с шпага — неща, които мадмоазел Женевиев правеше с удоволствие. На всичкото отгоре младата французойка умееше отлично да си служи с оръжието и Кинси беше наблюдавал двубоите й с невъзпитания й брат със смесица от неловкост и възхищение.

Ако можеше да прочете тревожните мисли на Кинси, Женевиев би избухнала в луд смях. Вместо това тя нервно бъркаше с лъжичка донесения чай и гризеше бисквитите, сервирани от една млада слугиня.

Беше потънала в мислите си и се стресна ужасно, когато вратата на салона се разтвори с трясък и вътре се втурна като вихър лейди Доминик Бовил Тревилин. При вида на милата си леля, която приличаше досущ на останалата в родината майка, всички чувства, трупани в сърцето на Женевиев през последните седмици, избиха на повърхността и разрушиха старателно изгражданите прегради.

— Лельо Доминик! — изплака Женевиев и скочи на крака. — О, лельо Доминик!

Изтича и се хвърли в обятията на развълнуваната не по-малко от нея лейди. После неудържимо захълца.

10

Мина дълго време, преди Женевиев да бъде в състояние да се откъсне от прегръдките на леля си. Доминик не я притесняваше, тъй като усещаше, че племенницата й е зажадняла за уют и обич. Когато Женевиев най-после възвърна самообладанието си, Доминик побърза да изтрие сълзите от лицето си и се усмихна.

— Е, Женет — заговори тя, — най-после си тук. О, малката ми, толкова се радвам да те видя! Ужасно се тревожех за всички ви. Страхувах се да не ви се е случило нещо лошо. И Уилям, и аз пишехме често на родителите ти, но отдавна не сме получавали отговор. Уилям дори изпрати във Франция някои от най-доверените си мъже да ви търсят. Но нито един не се върна. Сигурно са били заловени от оная сган, която арестува дори бедния крал Людовик XVI и кралица Мария-Антоанета. После кой знае по какви тайнствени пътища до нас достигна последното писмо на Едуар, в което ни съобщаваше за намерението ти да избягаш… — Доминик спря, осъзнавайки с болка, че въпреки всичките й тайни надежди любимата й сестра е останала във Франция.

— Писали сте ни? — промълви смаяно Женевиев. — Чичо Уилям е пращал хора във Франция? О, лельо Доминик! Толкова съм ви благодарна. Срамувам се от себе си. Мислех си, че чичо ни е изоставил на произвола на съдбата. Нали беше ужасно сърдит на татко. Не сме получили нито едно от писмата ви. Сигурно онзи негодник Клод Рамбуйе ги е залавял, както и онези, които ви пишехме ние, макар че с голяма предпазливост ги изнасяхме от къщи. Без съмнение, хората на чичо Уилям са в затвора. А може би вече са ги екзекутирали. Ох! — извика отново Женевиев. — Ако е така, положението във Франция е още по-лошо, отколкото се страхувах. Ония, които изтръгнаха властта от ръцете на крал Людовик, не се спират пред нищо, за да постигнат целите си. Сигурно татко е скривал от мама и мен много повече неща, отколкото предполагахме. Цяло чудо е, че все пак сте получили последното му писмо. Сигурно са го предавали от ръка на ръка.

— И аз така си мислех — съгласи се дрезгаво Доминик, опитвайки се да задържи сълзите си. — Кажи ми, Женевиев, как се чувстваха моята мила Лиз-Мари и добрият Едуар, когато ги остави? Вярваш ли, че ще успеят за избягат от Франция и да потърсят убежище в Англия?

— Аз… не знам, лельо Доминик — призна Женевиев. — Когато тръгнах, и двамата бяха добре, но отказаха категорично да дойдат с мен, въпреки че ги умолявах да го сторят. Настояваха да си останат в къщи, за да избягам колкото се може по-далеч от лапите на Клод, без той да заподозре, че съм напуснала градската къща. Когато отидохме в Шато Сюр Мер, Ив-Пиер, който ме придружаваше от самото начало, научи от Беноа д’Арси, че са открили изчезването ми, а мама и татко са изчезнали. Но никой не знае да ли са ги хванали. — Женевиев съкрушено отпусна рамене. — Нищо повече не знам. Мога само да се надявам, че също са се изплъзнали от ръцете на оня негодник и са се укрили на сигурно място.

— Ще се молим за тях — прошепна Доминик и се прекръсти. — А Вашел? Нищо ли не знаете за него?

Женевиев поклати глава.

— Когато узнахме за злите намерения на Клод, той гостуваше у приятели. Успях да му изпратя писмо, за да го предупредя да стои далеч от Париж. Уверена съм, че ако с него се беше случило нещо, щях да го почувствам със сърцето си.

— Същото важи и за мен, Женет. — Лицето на Доминик се разведри. — Ако Лиз-Мари беше мъртва, щях веднага да го усетя. О, Женет! Вече съм сигурна, че сестра ми е жива и е на сигурно място. Ако им се удаде възможност, двамата с Едуар ще се прехвърлят в Англия.

Женевиев също усети, че й олеква на сърцето и решителността й да осъществи рискования план за спасение на майка си и баща си още повече се засили. Нищо, че чичо Уилям беше направил опит да ги измъкне със своите хора и не беше успял. Мъжете му бяха англичани, може би дори не говореха френски и нямаха представа от живота и политическото положение във Франция. Нейните хора обаче бяха французи, бяха свикнали с опасностите, бяха усетили на гърба си новата ситуация във Франция след свалянето на краля и разбираха колко е важно всичко да се извърши внимателно и в пълна тайна.

Женевиев беше потънала в мислите си и едва след време чу отново гласа на леля си.

— Прощавай, Женет — говореше Доминик. — Чувствата ме завладяха и съвсем забравих добрите си маниери. Знам колко си уморена, миличка. Ела, ще ти покажа твоята стая. Същата е, в която живееше и при предишните си посещения. Ще се погрижа да се чувстваш колкото се може по-удобно. После ще се срещнеш с Уилям, Джъстин и Кити.

— Джъстин при вас ли живее? — попита смаяно Женевиев и в сърцето й се промъкна лошо предчувствие.

— Да, но само временно. Постоянното му местожителство е в Блекхийт Хол. Доколкото знам, двамата с Уилям обсъждаха делови въпроси, но не съм много сигурна. — Доминик сви рамене и се засмя. Женевиев с учудване установи, че смехът на леля й прозвуча горчиво. — Джъстин не ми доверява почти нищо — продължи Доминик. — Излиза и се връща когато си иска, играе хазарт, флиртува и кой знае още какво. Това е още една от многото причини, поради които се радвам на пристигането ти, Женет. — Двете тръгнаха по широката, извита стълба към първия етаж и лелята продължи разказа си: — Надявам се като негова годеница да му окажеш добро влияние, мила. В последно време е толкова променен… толкова странен и винаги потънал в мислите си. Но съм сигурна, че когато се омъжиш за него, всичко това ще се промени. Двамата с Уилям днес са на лов, защото лондонският сезон почти свърши. Повечето аристократи се оттеглиха в летните си имения. — Доминик продължаваше да бъбри, без да забелязва колко тиха е станала племенницата й. — Не ми се вярва да са отишли твърде далеч, защото миналата зима Уилям падна от коня и десният му крак още не е напълно излекуван. Често ходи с бастун. Сигурна съм, че двамата много ще се радват да те видят. При нас живее и Кити, на която Уилям е настойник. Не си имала възможност да се запознаеш с нея, защото до смъртта си баща й, скуайър Манеринг, държеше бедното дете затворено в къщи. Страх ме е — усмихна се измъчено Доминик, — че доста е подивяла след пристигането си в Нортчърч Аби. Опитва се да навакса всичко онова, което й е било отнето, и никой не може да я укроти. Пък и аз съм на мнение, че младите имат право да се забавляват както си искат. Сигурна съм, че момичето ще ти хареса. Знаеш, че винаги съм си мечтала за дъщеря, но след раждането на Джъстин вече не можех да имам деца. Кити запълни част от тази празнина. Но най-много се радвам да те посрещна в дома си не само като своя племенница, а и като своя дъщеря, мила Женет. Най-голямото ми желание е да те видя омъжена за Джъстин — заяви Доминик и с обич притисна племенницата си до гърдите си.

Женевиев, обгърната в облак от упойващ аромат, не можеше да стори нищо друго, освен да преглътне тежко и да отговори на прегръдката. Сърцето й изстина, като разбра, че леля й не е забравила старата уговорка и се радва на предстоящата женитба. Не можеше да изрази съмненията, които напираха на устните й. За нищо на света не можеше да причини болка на милата си леля, която смело преглъщаше собствения си страх и болка за съдбата на сестра си и великодушно приемаше племенницата си в Нортчърч Аби. Щеше да бъде неприлично от нейна страна да вгорчи радостта й от посрещането със съобщението, че няма никакво желание да се омъжи за сина й.

— Ето ни в стаята ти — извика весело Доминик и критично се огледа, после доволно кимна. — Както виждам, всичко е в ред. Чудесно. Женет, представям ти Емелин, която ще ти служи за камериерка. — Графинята посочи едно младо момиче, което направи реверанс. — Тя е сръчна фризьорка и умело помага при обличането, освен това говори малко френски. Затова си помислих, че ще се радваш, ако ти служи. Може би ще ти помогне поне малко да забравиш носталгията и тревогите си.

— Много мило от твоя страна, лельо Доминик, че си помислила дори за това — промърмори трогнато Женевиев.

Отново почувства, че не може да причини болка на леля си, като се откаже от брака с Джъстин. Въздъхна и реши, че ще се опита да извлече най-доброто от положението, в което беше попаднала. Много по-добре беше да предостави на Джъстин да повдигне възражения относно предстоящата женитба. Дано той е въодушевен от идеята също толкова малко, колкото и тя.

Залови се за този надежда и пристъпи в пастеленосинята стая. Вътре имаше елегантно легло от светло, позлатено дърво. Балдахинът стигаше чак до високия таван, а сатенените завеси, които се спускаха от него, бяха изрисувани в синьо и златно и привързани с тежки златни шнурове. Завивката беше от коприна в естествен цвят, избродирана със светлосини и златни конци. От двете страни на леглото имаше подходящи по цвят шкафчета със златни дръжки на чекмеджетата и красиво резбовани крака. На всяко шкафче беше поставена богато украсена лампа със стъклен абажур, за да не може вятърът да угася светлината. На долния край на леглото имаше пейка, покрита със син сатен.

От едната страна беше поставен скрин за тоалетни принадлежности с повдигащ се капак, над който имаше огледало. В две филигранни златни табли бяха подредени кристални флакони, златна четка за коса, гребен и ръчно огледало с позлатена рамка. Пред тоалетната масичка стоеше великолепен стол в етил Луи XV, тапициран със синьо кадифе. По цялата стая бяха разположени ниски масички, украсени с ръчно рисувани порцеланови вази и фигурки.

От варосания таван висеше кристален полилей с множество свещи. Между белите подпорни колони стените бяха боядисани в синьо. Пред двата високи прозореца с венециански стъкла, които извеждаха на балкона, висяха тежки сатенени завеси. Сега бяха отворени и свежият бриз необезпокоявано проникваше вътре. На пода беше постлан синьо-златен килим.

Стаята беше прекрасна, напълно подходяща за младо момиче. Женевиев се огледа наоколо и й се стори, че се е върнала в къщи. Стаята беше точно такава, каквато я помнеше от миналия път, а това означаваше, че леля й не е позволила на никого да я използва. Представата, че тази стая е предназначена единствено за нея, я натъжи и още повече засили решителността й да не говори за бъдещия брак с братовчед си.

— Емелин веднага ще ти донесе вода да се изкъпеш — каза Доминик и кимна на момичето. — После ще си починеш, Женет. Последните седмици сигурно са били много напрегнати за теб, малката ми. Ще вечеряме в осем часа. Дори когато сме на село, се придържам към обичайното време за хранене. Затова наспи се и не ставай преди шест. Емелин ще те събуди. О, Женет, да знаеш колко се радвам, че дойде! — извика отново тя и прегърна племенницата си. — Ако с теб бяха и Едуар, Лиз-Мари и Вашел, щях да бъда най-щастливата жена на света.

Тъй като се боеше, че няма да успее да удържи сълзите си, Доминик бързо изтича от стаята и затвори след себе си вратата.

Женевиев благодарно се отпусна в топлата вода, приготвена от Емелин. Младата прислужница се грижеше трогателно за нея и отметна дори завивката, за да може да си легне. Въпреки изтощението си Женевиев се съмняваше, че ще може да заспи, защото мъчителните мисли не я оставяха на мира. Въпреки това заспа веднага щом затвори очи, а когато Емелин леко я побутна по рамото, за да я събуди, реши, че е спала само няколко минути.

— Шест часът е, мадмоазел — съобщи прислужницата.

Женевиев се прозина и учудено погледна малкия бронзов часовник, поставен на камината, който равномерно тиктакаше. Как можа да спи толкова дълго! А й се струваше, че току-що си е легнала…

— Приготвила съм ви чай и бисквити, мадмоазел, ако сте гладна — каза Емелин. — Лейди Нортчърч ще се появи ей сега с няколко рокли за вас, защото вие не носехте нищо със себе си. О, мадмоазел! — извика уплашено момичето. — Вярно ли е, че едва сте успели да избягате от Франция? И че сте прекосили Ламанша с рибарската лодка на някакъв контрабандист? — Прислужницата повтаряше лъжата, разказана от Женевиев при пристигането й.

Младата жена кимна, отметна неохотно завивката и се надигна.

— Наистина не беше особено приятно преживяване.

— О, мадмоазел, много добре си го представям! Всички в къщи са възхитени от вашата смелост — продължи съчувствено Емелин, докато й помагаше да облече халата с цвят на праскова, който беше метнат на леглото.

— Това е от мис Мениринг, мадмоазел — обясни тя, като забеляза учудения поглед на Женевиев. — Попитах Роуз, камериерката й, дали мога да го взема, защото си нямате свой. Но съм сигурна, че скоро ще попълните гардероба си, защото лейди Нортчърч вече изпрати да повикат шивачката.

— Мисля, че не е редно просто така да вземам вещите на мис Мениринг, Емелин — опита се да протестира Женевиев. — Може да се разсърди.

— Няма да има нищо против, мадмоазел, уверявам ви. Младата лейди има златно сърце. Ще ме извините, че малко клюкарствам, мадмоазел, но работата е следната: бащата на мис Мениринг беше страшен скъперник, макар че беше богат, и по-скоро би седял и би гледал как носът й се превръща в сирене и мишките го изгризват, отколкото да й даде и едно пени за дрехи. Преди да дойде при нас, мис Мениринг е носила само стари, грозни престилки. Затова и няма особено добър вкус по отношение па цветовете, който биха й отивали. Настоява да се облича в светложълто и наситенозелено, макар че лицето й е бледо и изцяло се губи в тези цветове. Лейди Нортчърч е твърде деликатна, за да й го каже направо. Роуз смята, че е истински късмет, дето не сте си донесли свои рокли, защото ръстът ви е еднакъв с този на мис Мениринг и нещата, които не й отиват, ще подхождат чудесно на червените ви коси и зелени очи. А тя е много светла и със сини очи. Не се тревожете, мамзел — добави усмихнато Емелин. — Правите на всички ни услуга, като помагате да преустроим малко гардероба на мис Мениринг.

Тъй като Доминик, която в този момент влезе в стаята и чу последните думи на камериерката, веднага ги потвърди, Женевиев не се възпротиви повече и ги остави да й покажат онова, което бяха предвидили за нея. Ала като видя големия вързоп, ужасно се изплаши, че трите жени са изпразнили докрай гардероба на бедното момиче.

— Лельо Доминик! — извика тя. — Не мога да приема толкова много рокли!

— Шшт! Разбира се, че можеш, миличка. Емелин е права: Кити просто не разбира кое й отива. Я погледни това… чисто бяло като мидена черупка! Роуз и аз се опитахме да я убедим, че трябва да избере слонова кост, защото в тази фуста става съвсем безцветна. А я се погледни! — И графинята вдигна дрехата до лицето на Женевиев. — Твоята кожа просто блести! А косите ти са като буйни пламъци. Но стига сме приказвали. Набързо ще облечем и Кити, и теб.

Доминик се обърна към Роуз, която също беше влязла в стаята.

— Закачи тези неща в шкафа на мадмоазел Женевиев, Роуз, а Емелин да изглади златната рокля и бялата фуста. За тази вечер е достатъчно. Аз ще отида да донеса ковчежето със скъпоценностите. Перлената ми огърлица ще подхожда чудесно на роклята. Тихо! — Графинята вдигна ръка, за да спре протестите на Женевиев. — Не ми противоречи, Женет, моля те. Ти си ми племенница, а и накитите са част от зестрата, която ще получиш при женитбата с Джъстин.

С тези думи Доминик изхвърча от стаята и остави племенницата си още по-объркана отпреди. Сякаш вихрушка беше отнесла спокойствието след освежителния сън. Главата отново я заболя. Тук беше твърде шумно и оживено след тишината на последните няколко седмици, когато времето се влачеше мъчително бавно, а и голяма част от пътя с Ив-Пиер също беше изминат в мълчание. Беше отвикнала от гълчавата и оживлението в едно нормално домакинство.

За да успокои напрегнатите си нерви, Женевиев излезе на балкона и се облегна на каменния парапет. Замислено се загледа в градината на вътрешния двор и мислите я отнесоха някъде много далеч. Едва след време чу мъжките гласове, които идваха някъде отдолу. Сети се, че точно под нейната спалня е кабинетът на чичо й.

Нямаше намерение да подслушва, но нещо я накара да остане на мястото си, защото позна гласовете на лорд Нортчърч и Джъстин. Двамата мъже оживено дискутираха и тема на дискусията беше именно нейното пристигане!

— Е? — изфуча сърдито Джъстин. — Видя ли вече Женевиев? Припомни ли й, че сме сгодени, както преди време настойчиво го припомни и на мен? Все още ли е онова дръзко, повърхностно и глупаво момиченце, което помня? Или най-после е пораснала и е станала поне малко по-разумна?

Ето че надеждите й не бяха напразни! Джъстин не желаеше да се ожени за нея, също както и тя не искаше да се омъжи за него. Защо тогава не се зарадва? Защо от очите й потекоха горещи сълзи? Пренебрежителните забележки на братовчед й дълбоко я нараниха. Дръпна се от перилата, защото й се стори, че двамата мъже излязоха на терасата. В никакъв случай не искаше да я забележат.

— О, Господи! — прошепна тихо младата жена. — Как се осмелява да говори такива неща за мен? Фукльо такъв, истинско… истинско магаре! Не се е променил ни най-малко. Ще го убия, заклевам се! Точно това ще направя!

— Не, Женет. Надявам се да предоставиш това удоволствие на мен — заяви зад нея Доминик. Очите й гневно святкаха, а по бузите бяха избили червени петна. В ръцете си стискаше конвулсивно ковчежето с накитите. Явно също беше чула обидните думи на сина си. — Мила моя Женет, толкова съжалявам! Как се осмели да каже тези неща? Знам, че не ги мисли сериозно, но в последно време е толкова… толкова променен. О, Женет, въпреки че ми е син и много го обичам, понякога така ме разярява, че ми иде да го убия. Ако знаеш колко ми се иска някой да му натрие носа както трябва!

Може би сега беше удобният случай да каже на леля си, че не иска да се омъжи за Джъстин. Но Доминик беше толкова развълнувана и я гледаше така умолително, че Женевиев загуби и ума и дума.

Внезапно младата жена си припомни двора на замъка във Франция и разгневеното седемгодишно момиченце, което беше изпълнено с решимост да победи братовчед си на дуел, в артистичното изкуство или в която и да е друга област. Сцената оживя пред очите й и тя ясно си припомни как се втурна насреща му с рапира в ръка и колко много й се искаше да прониже сърцето му. Може би трябваше да го нападне още тогава, за да промени поне малко мнението му за себе си. Но днес повторно се закле, че ще му отмъсти за всичко.

Доминик смаяно я изгледа, когато Женевиев внезапно изтри сълзите си и по лицето й се изписа дръзка хлапашка усмивка. Същата онази усмивка, която изплаши до смърт екипажа на „Ла Бел Фий“ и накара моряците да й дадат името Червената вещица.

— За Бога, лельо Доминик — проговори решително Женевиев. — Не се тревожи за мен. Ще се погрижа Джъстин да си получи заслуженото наказание. Повярвай ми: аз ще се справя с него и ще го накарам да забрави надменността и нахалството си. Само почакай и ще видиш!

11

Женевиев се взираше в огледалния си образ и едва разпознаваше кокетната, глупавичка жена, която нямаше нищо общо с нея. Около устните й играеше дяволита усмивка. Вече двадесет минути упражняваше този поглед и най-после беше сигурна, че го е улучила. Беше успяла да наподоби смешния образ на „дръзката, повърхностна и глупава хлапачка“, за която я смяташе Джъстин.

Леля Доминик и Емелин, които бяха посветени в заговора, с въодушевление й помагаха да вдигне високо дългите си коси, докато съвсем заприличат на чудовищните перуки, с които се кичеше кралица Мария-Антоанета. Дълги, леко разрошени къдрици стърчаха във въздуха като тирбушони или се спускаха по тила й. Емелин беше напудрила обилно блестящите червени коси и сега те изглеждаха снежнобели. Превивайки се от смях, затворничките допълниха тоалета с позлатено птиче гнездо, в което беше прикрепена малка бяла птичка.

Доминик умело гримира лицето на племенницата си, като нанесе по малко боя на най-подходящите места, за да промени до неузнаваемост благородните, фини черти. Младата жена вече не беше онази замайваща красавица от по-рано, а просто едно красиво дръзко джудже. Доминик беше подчертала формата на очите и дръзко беше изпила веждите, така че Женевиев съвсем беше заприличала на котка. Високите скули също бяха подчертани с повечко руж. Тесният класически нос беше преоформен на малко, сладко чипо носле. Пълните чувствени устни бяха станали тесни и кръгли. Женевиев подчерта още повече изкуствения си вид, като залепи огромна черна бенка на лявата буза.

Перлени обици във форма на капки, които приличаха по-скоро на птичи яйца, висяха от ушите й. Огърлица от същите перли красеше врата й.

Роклята беше изцяло от златна коприна, цвят, който подчертаваше розовата й кожа и златните искрици в огромните зелени очи. Деколтето беше украсено с нежна бяла дантела, изрязано във форма на сърце и толкова дълбоко, че пълните млади гърди изглеждаха особено привлекателни. Раменете бяха свободни, а ръкавите се спускаха до лактите съвсем тесни, после се разтваряха като чашки на цветя и разкриваха изцяло богато украсените с дантела ръкави на долната й дреха. Корсетът беше пристегнат до крайност, а полата падаше като камбана върху множество фусти, укрепени с банели. При всяко движение полите тържествено се поклащаха и разкриваха голяма част от богато надиплените долни фусти. Златни пантофки, които също бяха собственост на мис Мениринг, завършваха натруфения тоалет. Огромно бяло ветрило със златна дръжка висеше на ръката й.

Женевиев застана пред голямото огледало, направи няколко танцови стъпки и се завъртя в пирует. Трите жени избухнаха в луд смях и заговорнически се спогледаха.

— Пази се, Джъстин Тревилин! — пошепна със злобна усмивка младата жена и размаха ветрилото като същинска рапира. — Защото още преди да свърши този маскарад, ще лежиш сразен в краката ми.

— О, мила Женет — произнесе през смях Доминик — убедена съм, че ще го направиш. Божичко! Чак ми е жал за бедния ми, нищо неподозиращ син!

Днес Джъстин Тревилин се обличаше необичайно грижливо за вечерята в Нортчърч Аби, защото баща му с остри думи му беше описал колко неприятни последствия би имала неучтивостта спрямо майка му и братовчедката Женевиев. Виконтът нееднократно беше изпитал върху себе си силата на бащиния гняв и тази вечер не искаше да рискува. Погледна се с намръщено чело в огледалото, поставено над тоалетната маса, и захвърли още една негодна за употреба вратовръзка.

По дяволите още веднъж! Какво ставаше тази вечер с него? Обикновено дългите сръчни пръсти умело завързваха елегантни възли на вратовръзката или изтегляха идеални ръбове на панталоните. Джъстин въздъхна и се обърна към камериера си Уентуърт, застанал зад него с дузина връзки в ръце. Избра друга, преметна я нетърпеливо през врата си и за кой ли път се зае с тайнствените подробности на връзването, известни в неговия кръг като „възел на Тревилин“. Макар че откритието беше лично негово, днес просто не можеше да се справи. Смачка още една връзка и недоволно я захвърли на пода.

Този път въздишка се изтръгна от гърдите на Уентуърт, защото това беше шестата чиста, изгладена и колосана вратовръзка, с която господарят му се отнасяше така немилостиво, а той беше положил огромни усилия да ги приведе в най-добър вид. Въпреки това не се осмели да предложи на виконта той да върже вратовръзката, защото непременно щеше да си навлече строги укори.

Най-после седмият опит завърши успешно и Джъстин доволно изгледа елегантния възел на копринената вратовръзка с цвят на бургундско. Дори Уентуърт, който много се гордееше с умението си да прави сложни възли, трябваше да признае, че лордът отлично се справя с тази трудна материя.

Джъстин се изправи и облече ушития от най-добрия лондонски шивач жакет, подаден му от Уентуърт. Камериерът изгледа доволно господаря си и си позволи да се усмихне. Виконтът нямаше нужда да подплатява раменете си, както правеха повечето благородници.

— Щом свършиш работата си тук, Уентуърт — проговори хладно лордът — си свободен до края на деня. Не се съмнявам, че тази вечер ще се забавя, тъй като трябва да отбележим пристигането на мадмоазел Женевиев в Нортчърч Аби. Сигурен съм, че родителите ми са се погрижили да й създадат забавления.

— Благодаря ви, милорд — отговори зарадвано Уентуърт.

Лордът понякога беше доста груб, но винаги проявяваше снизходителност и не караше камериера си да го чака с часове. Затова Уентуърт мълчаливо търпеше капризите и прищевките му и се чувстваше щастлив, че е на служба при виконта. Знаеше, че повечето слуги са в много по-тежко положение. Работеха прекалено много, получаваха малки заплати, а на всичкото отгоре господарите им ги биеха. Неговият никога не посягаше на слугите, а когато понякога изпитваше острия си език върху камериера, неизбежно следваше извинение. Да, помисли си Уентуърт, можех да попадна на доста по-лош господар.

Камериерът събра смачканите вратовръзки, питайки се дали и Емелин, прислужницата на мис Женевиев, също ще бъде свободна тази вечер.

Макар че Женевиев беше просто сразена от вида на Джъстин, това не беше нищо в сравнение с въздействието, което появата й оказа върху него. Когато двете с Доминик влязоха в салона с добре премерено закъснение, той тъкмо си вземаше щипка емфие. Без да иска, смръкна твърде голяма доза от специално приготвената за него смес и веднага се разкиха. Когато ароматизираният тютюн попадна в гърлото му, кихавиците бяха последвани от силна кашлица. За момент изглеждаше, че направо се задушава, но с учудващо самообладание Джъстин успя най-после да си поеме дъх. Изпразни на един дъх чашата с мадейра, която държеше в ръка, и добрият вкус в устата му се възвърна.

Опряна на спомена за дългите години, прекарани на сцената, Доминик успя да задържи напиращия на устните й луд смях, и мрачно изгледа сина си.

— Изключително неприятен навик, Джъстин — отбеляза хапливо тя. — Отдавна ти го повтарям.

— За кое говориш, маман — за виното или за емфието? — осведоми се учтиво той и пристъпи напред, за да я целуне по бузата.

— И за двете, нахалнико. — Доминик сърдечно го потупа с ветрилото си. — Но съм се примирила, че не мога да те откажа от вредните ти навици. Освен това… — Доминик артистично вдигна рамене. — Няма нищо. Вината не е моя. А сега е време да се поклониш пред Женет, за да не си помисли, че си невъзпитан. В крайна сметка скоро ще бъде твоя съпруга.

— Да, разбира се. Това е уговорено още преди много, много години, нали? — отговори учтиво Джъстин, без да губи доброто си настроение. — О, братовчедке! — Той се обърна към Женевиев и едва не се потърси от отвращение, когато се озова в непосредствена близост до приказната фигура, застанала величествено насреща му. Още като дете не обичаше елфи и духове. — Добре дошла в Нортчърч. — Устните му бегло докоснаха простряната й ръка. — Загубата на Франция е печалба за Англия. Всички се радваме да те видим жива и здрава.

— Мерси, мосю — отговори тихо Женевиев, сякаш не й достигаше дъх. Толкова години не беше виждала Джъстин и съвсем не беше подготвена за властното въздействие, което се излъчваше от личността му.

Беше сразена — абсолютно сразена, и това никак не й харесваше. Джъстин Тревилин изглеждаше невероятно добре! Нямаше нищо общо с грубия хлапак, останал в спомените й. Пред нея стоеше представителен, изключително красив мъж и я измерваше с хладен поглед, сякаш имаше насреща си порцеланова фигурка, която възнамеряваше да купи.

Непокорната коса с цвят на абанос беше небрежно превързана на тила със сива копринена панделка. Будните сиви очи под гъстите, демонично извити вежди и черните мигли блещукаха като сребърни ледници. Скулите над високите хлътнали бузи бяха изключително фино очертани и засилваха още повече изразителността на лицето му. Гордо изправеният нос сякаш беше изсечен от мрамор, а устните бяха красиво извити и пълни. Женевиев неволно се запита какво ли ще е, ако я целуне. Брадичката беше енергична и решителна и като цяло братовчед й правеше впечатление на човек, който е уверен, че винаги ще получи онова, което иска.

Тази мисъл само засили нервността й, защото Джъстин съвсем не приличаше на мъж, с когато може да се флиртува. Разтревожи се, че би могъл да разкрие малкия заговор и да реагира гневно. А тя предпочиташе да умре, вместо да признае, че е чула злобните му забележки и си е послужила с тази детинска хитрост, за да го накаже. Златните клонки, които оформяха птичето гнездо, болезнено боцкаха кожата на главата й и това още повече засилваше неловкостта й. Знаеше, че довечера ще я боли глава и много й се искаше да захвърли глупашката украса от косата си.

Помисли си колко натруфена и изкуствена изглежда в сравнение с ненатрапчивата елегантност на братовчед си и настроението й се развали. Искаше да го отврати от себе си още първата вечер и знаеше, че е постигнала целта си, колкото и умело да се прикриваше той, но сега й се отщя никога да не беше прибягвала към този маскарад.

Джъстин беше висок, строен и изключително добре сложен. Жакетът в бургундскочервено със сиви ревери и маншети и масивни сребърни копчета подчертаваше широките му рамене и мускулести ръце. Под изискания възел на тъмновинената вратовръзка проблясваше колосана ленена риза с дантели на гърдите, които не можеха да скрият широкия гръден кош. Тесните панталони от сиво сукно прилягаха отлично към мощните мускулести бедра.

Джъстин беше облечен по последна мода, но никой не би го сметнал за конте. Единствените му скъпоценности бяха сребърен пръстен с печат и джобен часовник с проста сребърна верижка.

Сигурно всяка жена се прехласва по него, помисли си раздразнено Женевиев и нещо я прободе в сърцето. Опита се да си припомни всички ужаси, преживени през последните седмици, за да успокои ускорения си пулс и отново да издигне около себе си стените на омразата и ожесточението.

— Чудесно изглеждаш, Женевиев — промълви учтиво братовчед й. Ала веднага отслаби комплимента, като добави: — Не си спомням кога за последен път съм виждал такава… интересна фризура.

После я погледна по начин, който болезнено извика в съзнанието й факта, че прилича на някакъв странен домашен дух, безвкусно натруфен и смешен. Свърза погледа му с обидните забележки, които беше чула днес следобед, и твърдо реши да изиграе ролята си докрай.

— О, във Франция това е последен вик на модата. Всички дами украсяват косите си с какво ли не — отговори с подчертана небрежност Женевиев, сякаш всеки ден сядаше на масата с птиче гнездо на главата си. — Смятам, че новата мода е великолепна.

— Така ли? — осведоми се Джъстин и вдигна едната си вежда. — Тогава имаш късмет, че главата ти е останала цяла и невредима.

Женевиев с мъка се удържа да не му отговори с някоя острота. Постара се да запази празния си поглед и се престори, че не разбира иронията в думите му.

— О, да — продължи с престорена сериозност тя. — Днес във Франция убиват хората за една кора хляб. Само си помисли какво изкушение представлява цяло птиче гнездо!

— Да, действително! — промърмори Джъстин и тежко преглътна.

— Аз обаче смятам, че тази мода наистина е чудесна — извика красивото младо момиче, което до този момент е гоеше настрани, и се втурна с протегната ръка към Женевиев. — Аз съм Кити Мениринг, братовчедке Женет… О, надявам се, че нямаш нищо против да те наричам така, макар че нямаме родствени връзки. Лорд Уилям е само мой настойник.

— Да, разбира се. Леля Доминик вече ми разказа, че живееш тук. Благодарение на теб тази вечер съм облечена с чудесна златна рокля, а имам и още много великолепни дрехи.

— Няма какво да говорим за това. Подарявам ти ги с удоволствие — отговори Кити и плахо сведе към земята сините си очи. — И без това тази рокля никак не ми отиваше — призна тихо тя.

— Права си — отговори благосклонно Женевиев, защото сметна, че е редно да подпомогне усилията на леля си Доминик. — Косата ти искри като старо злато и просто е засенчвала блясъка на роклята.

— Много си мила — отговори със святкащи от радост очи Кити. — Макар да подозирам, че е било тъкмо обратното. О, вуйчо Уилям, тя е много красива, нали?

— Права си, мила — отговори лорд Нортчърч и тежко се облегна на бастуна си, когато се приведе да целуне племенницата си. — Навсякъде бих те познал, мила Женет, въпреки че днес си в доста необикновено облекло. — Будите сиви очи я измериха от глава до пети и Женевиев усети, че по гърба й пробягаха страхливи тръпки. Доби впечатлението, че не е успяла да го измами, и изтръпна. — Как си, Женет? Надявам се, че си добре — продължи любезно той.

— О, да, чичо Уилям. Много ти благодаря, че ме приемаш в дома си. Ще се постарая да не съм ти в тежест.

— Глупости! — възпротиви се енергично лорд Уилям. — Нортчърч Аби е и твой дом. Можеш да останеш при нас колкото желаеш.

— Мерси.

В този момент Кинси отвори вратата към трапезарията и обяви:

— Вечерята е сервирана, милорд.

— В такъв случай да отидем да вечеряме — отговори сериозно лорд Уилям и предложи ръка на Женевиев.

По време на яденето всички се стараеха разговорът да не затихва нито за миг. Водеха се сериозни дискусии, разказваха се забавни анекдоти, припомняха се весели случки от миналото. Женевиев и Кити бъбреха за разни неща, стараейки се да се опознаят по-добре. Лорд Уилям и Джъстин показаха жив интерес към политическото положение във Франция и Женевиев се постара да им разкаже всичко, което знаеше. Забележките й бяха разумни и предизвикаха учудените погледи на мъжете. Трябваше леля Доминик да се намеси и да я изгледа предупредително, за да й припомни ролята на глупаво момиче. Без да се засяга, Женевиев продължи да бъбри за какво ли не.

Джъстин млъкна и се скри зад учтивата си, хладна фасада. Женевиев скритом го поглеждаше под спуснатите си мигли.

Колко по-прости щяха да бъдат нещата, мислеше си тя, ако братовчед ми не беше изглеждал толкова добре. А сега се чувстваше привлечена от него и се сърдеше на самата себе си, че си е позволила този детински маскарад, за да му отмъсти. Много по-просто щеше да бъде, ако беше показала истинското си лице и с обичайната си хитрост и коварство го беше накарала да се влюби в нея. А когато се озовеше покорен в краката й, доволно щеше да му обърне гръб. О, не, помисли си сърдито Женевиев, мъж като Джъстин никога не би паднал на колене пред някоя жена. Беше твърде горд за това! Много по-вероятно беше да й се присмее, още повече след като узнаеше, че му е разиграла този глупав маскарад.

Ала дори при сегашните обстоятелства беше безсмислено да продължава да се прави на глупачка. Никога не е била повърхностна, безгрижна хлапачка! Утре щеше да му даде да се разбере. Щеше да признае, че предната вечер е играла роля и двамата щяха да започнат отначало. И без това скоро щяха да станат мъж и жена. Леля й вече беше засегнала тази тема и Джъстин не беше повдигнал възражения. Според разговора, който неволно беше подслушала, той не беше особено въодушевен от предстоящия брак, но по неизвестни причини нямаше намерение да се отказва от вече уговорени неща. Без съмнение чичо Уилям го беше принудил да се съгласи.

Ама че объркано беше всичко! Не й се вярваше, че наистина може да стане жена на този чужд човек, който на всичкото отгоре никак не се интересуваше от нея. Пък и тя съвсем не го желаеше, побърза да увери сама себе си Женевиев. Въпреки това мисълта, че му е напълно безразлична, дълбоко я нарани. Почувства засегната гордостта си, също и суетността си на първа красавица на Франция.

Запита се дали пък братовчед й не е влюбен в Кити, но след като наблюдава двамата в продължение на няколко минути, дойде до извода, че няма нищо такова. Държаха се по-скоро като брат и сестра. Женевиев внезапно осъзна, че Джъстин я смята за глупачка, защото не я е виждал от детството й насам. Но ако наистина щяха да се оженят, той трябваше поне да я уважава, а това беше изключено, ако продължи да поддържа този маскарад.

От друга страна, размишляваше тя, докато в съзнанието й бавно се оформяше някакъв план, ако продължи да я смята за глупава хлапачка и след като се оженят, той няма да има никаква причина да се сближава с нея. Ще я остави на спокойствие и тя ще има достатъчно време да преследва собствените си цели. Това означаваше, че ще може да идва и да си отива, когато си поиска. Ще се преструва, че прекарва дните и нощите си в безкрайни приеми, игри на карти и всякакви други забавления. А Джъстин въобще няма да си даде труд да провери дали наистина е присъствала там. Това ще бъде прекрасно прикритие за капитан Лафол. Никой никога няма да заподозре, че зад страшния капитан се крие една дама от доброто общество, помисли си развеселено Женевиев и едва не се изсмя с глас. Ако Джъстин узнае нещо за истинските й намерения, сигурно ще разруши в зародиш оформящия се план за спасение на родителите й. В никакъв случай няма да позволи жена му да се занимава с контрабанда и да разменя стоки между Англия и Франция. При никакви обстоятелства Женевиев не можеше да рискува някой от шпионите, внедрени в Англия, да я изобличи пред френското правителство. О, идеята беше наистина чудесна! Джъстин щеше окончателно да се отдръпне от нея, но сега беше важно да спаси живота на родителите си, а не да спечели сърцето на някакъв си мъж.

Главата й се замая от радост и тя удвои усилията си да покаже на скъпия си братовчед за каква глупава млада личност смятат да го оженят.

След вечеря дамите се оттеглиха в малкия салон и оставиха господата да изпият по чаша портвайн. Женевиев с удоволствие би подслушала какво си говорят мъжете зад затворените врати на трапезарията, но това беше невъзможно. Неохотно последва леля си и Кити и почти не чуваше оживения им разговор. Вслуша се едва когато Кити с въодушевление заразказва за Черния Мефисто или така наречения Шпионин.

Във Франция тази личност също беше в устата на всички, макар че никой не знаеше нищо за нея. Бяха дали на тайнствения мъж името Черния Мефисто, защото повечето хора мислеха, че е сключил пакт с дявола. Цялата му дейност беше насочена срещу новите господари на Франция. Вредеше им колкото можеше и на всичкото отгоре оставяше на всяко място, което беше посетил, черна копринена маска като визитна картичка.

Носеха се слухове, че се сдобил с редица важни сведения, които предал на англичаните. И двете страни се страхуваха, че войната е предстояща и се стремяха да изтръгнат една от друга колкото се може повече военни тайни. Освен това Шпионинът разкри някои неща, които поставяха новите властници във Франция в изключително неловко положение. Правителството отчаяно се мъчеше да запуши всички дупки, от които изтичаше информация, но въпреки това Англия научаваше подробности за важни заповеди, стратегически планове, тактики и още много нещо, които по неуловими пътища попадаха в ръцете на Черния Мефисто и оттам у стария неприятел на Франция. Твърдеше се дори, че Шпионинът на три пъти с планирал и със собствените си ръце е успял да измъкне от Франция видни представители на френската аристокрация, които били осъдени на смърт.

Френските благородници виждаха в негово лице герой и правеха всичко, за да му помагат. Властите обаче го смятаха за един от най-опасните си врагове, които на всяка цена трябваше да бъдат унищожени.

— И аз съм чувала за този човек — намеси се в разговора Женевиев. — Говорят, че Събранието дава награда за главата му. Непрекъснато му поставят капани, но той винаги се изплъзва. Шпионите на правителството са безсилни.

— Казват, че отлично умеел да се предрешава — разказа Кити. — Питам се кой ли е той всъщност.

— В моята страна разказват, че е френски емигрант, който успял да се изплъзне от ръцете на новите властници и продължава да работи за възстановяването на короната — отвърна Женевиев. — Други обаче твърдят, че заема висок пост в републиканското правителство и го предава.

— Ето, виждаш ли! — засмя се Кити. — Този човек е чудесен артист, защото в Англия разправят, че е англичанин и работи във външното министерство.

— Кой? — попита Джъстин, който тъкмо влизаше в малкия салон. Без да бърза, се насочи към сребърната табла, поставена на овална масичка, наля си коняк в кристална чаша и седна в креслото до Женевиев.

— Говорим за Черния Мефисто — отговори оживено Кити.

— Ах, Кит! — простена Джъстин. — Стига сме говорили все за този досаден тип. Моля те, престани. Никой не знае съществува ли изобщо такъв човек. Човек не може да поиграе карти с най-добрите си приятели, без да се наслуша на най-невероятни истории за приключенията му. Омръзнал ми е до смърт. С глупостта си може да накара и най-смелия мъж да си остане в къщи.

— Ти разбира се не си като него — ядоса се веднага Кити. — Господи! Не ни разваляй настроението с проклетото си равнодушие. Върви и си потърси нещо, което да те забавлява, защото искаме да продължим разговора си. — Тя отново се обърна към Женевиев: — Наистина не ти завиждам, мила. Сигурна съм, че на света няма по-скучен човек от бъдещия ти съпруг.

— Нали няма да се оженя за теб, Кит? — изръмжа несдържано Джъстин. — Освен това Женет не е диваче като теб.

— О, аз също обичам да се забавлявам — отговори безгрижно Женевиев, влязла отново в ролята на глупавичко момиче. — Надявам се, че няма да имаш нищо против развлеченията ми, Джъстин. Няма да те карам да ме придружаваш.

— Слава Богу — отговори мрачно той. — Предпочитам вечерите в своя клуб.

— Я се дръж по-прилично, Джъстин! — намеси се енергично Доминик. — Освен нашето семейство Женевиев не познава никого в Англия, затова ти ще я придружаваш навсякъде и ще я въведеш в обществото, както е редно.

— И насън не би ми хрумнало да занемарявам Женет, маман — отговори по-спокойно Джъстин. — Но всеки мъж има нужда да остане сам със себе си и се надявам, че и ти, и Женет много добре го разбирате. А сега ме извинете, ако обичате. Имам да уреждам някои делови въпроси, а и татко желае да поговори с Женевиев в кабинета си. — Обърна се към Женевиев и продължи: — После бих желал та те видя за миг насаме, мила моя.

Женевиев беше сигурна, че любезността му е предназначена само за ушите на леля й, но не възрази и леко склони глава в знак на съгласие.

— Моля те да ме извиниш, лельо Доминик. Ще отида да видя какво желае чичо Уилям.

— Разбира се. Ще се видим утре сутринта, миличка.

— Много добре. Лека нощ, лельо. Лека нощ, Кити. — Женевиев се усмихна мило и излезе от малкия салон. Тръгна по дългите извити коридори към кабинета на чичо си, мислейки за какво ли е решил да й говори толкова късно.

Почука тихо и като чу приглушеното: „Влез“, натисна правата и пристъпи вътре.

— Ела, Женет. — Уилям вдигна очи от писалището си и я покани да седне. — Много мило от твоя страна, че веднага се отзова на поканата ми.

После заговори за незначителни неща, докато Женевиев нервно се въртеше на големия стол. Накрая се покашля и изпитателно я изгледа. Будните сиви очи сякаш я пронизаха.

— Мила моя — започна с усмивка Уилям, — помолих те да дойдеш при мен, за да те поздравя за прекрасно разиграното представление тази вечер. Ти си наистина чудесна артистка.

— Аз… изобщо не разбирам за какво говориш, чичо Уилям — заекна Женевиев. — Държах се както винаги, уверявам те.

— Така ли? — Лорд Уилям вдигна вежди с превъзходно изиграна изненада. После извади лорнета от джоба на жилетката си и се зае грижливо да го изтрива с копринената си кърпичка. — Слушай, мила Женевиев — продължи меко той и произнасянето на цялото й име беше предупреждение, че няма смисъл да се преструва пред него. — Нима ме смяташ за толкова глупав? Не, не си прави труда да ми отговаряш. Джъстин никога не е виждал майка си на сцената и това извинява до известна степен липсата му на въображение. Но на млади години — защото и аз съм бил млад, независимо дали го вярваш или не — имах удоволствието многократно да наблюдавам играта на Доминик и Лиз-Мари. Чудесна двойка бяха — припомни си с меланхолична усмивка Уилям. — Красиви и жизнени като никои други. Замайваха ме с присъствието си … също както и сега. — Гласът му пресекна, потопен в спомените за миналото. Но след кратко мълчание отново заговори:

— Всъщност това няма значение. — Разтърси глава, за да се върне в настоящето. — Къде бяхме спрели? А, да… Татко Ник, онзи стар негодник, много обичаше Шекспир и имах честта няколко пъти да гледам „Сън в лятна нощ“. Жена ми харесваше много ролята на Титания, кралицата на елфите. Ако не се лъжа — а съм сигурен, че не се лъжа, бих заявил, че твоето представление може да се мери дори с изпълнението на Доминик.

Както обикновено, когато искаше да смути някого, лордът вдигна лорнета си и изпитателно изгледа Женевиев.

— А сега, мила — продължи сухо той, — предлагам да разкриеш пред мен целта на прелестния малък маскарад, който ни устрои тази вечер. — Когато Женевиев не отговори, Уилям си позволи дори да се засмее. — Хайде, мила — проговори по-любезно той. — Не съм чак такова чудовище, за каквото ме смяташ.

Младата жена смаяно вдигна поглед и видя веселите пламъчета в будните сиви очи. Част от страха, изпитван досега, внезапно изчезна.

— О, чичо — призна сломено тя, — вярно е, че всъщност аз не съм чак такава глупачка! Но не исках да измамя теб, а Джъстин…

— Защо, мила моя?

— Защото… защото… ами, аз бях излязла на балкона и без да искам… без да искам, чух разговора ви днес следобед и…

— Достатъчно. Няма нужда да продължаваш — прекъсна я натъртено лорд Уилям и вдигна ръка. — Решила си да потвърдиш мнението на Джъстин, който и без това те смята за малка глупачка.

— Да, точно така — промърмори Женевиев. Беше засрамена и малко уплашена, че чичо й е прозрял истината.

— Не се срамувай, Женет — укори я през смях лорд Уилям. — Все ми е едно какво смяташ да правиш с моя син. Ще му бъде от полза да получи малък урок. Освен това мъжете се възхищават на жени, които умеят да запазят за дълго ореол на тайнственост около себе си и непрекъснато ги изненадват. Аз в никакъв случай нямам намерение да те издавам. Не се бой.

— Ти май умееш да четеш мислите на хората, чичо? — попита усмихнато Женевиев.

— Често ме обвиняват в това — отговори със задоволство лорд Уилям. — Смятам, че това е една много полезна дарба. Виж какво, Женет — продължи сериозно той, — от поведението ти тази вечер заключих, че ти не си особено въодушевена от женитбата с моя син, както за съжаление и той. Въпреки това откровено ще ти кажа, че не виждам друга възможност. Няма съмнение, че именията на баща ти и тези на Вашел са конфискувани от френското правителство и макар че аз успях да спася голяма част от парите на Едуард, имуществото ти вече не е онова, което беше. Ако баща ти успее да избяга от Франция, надали ще може да осигури на семейството си досегашното благосъстояние. Не искам да бъда жесток, мила моя, но ти трябва да погледнеш фактите в очите, колкото и неприятни да са те. Ти си емигрант, без пари и без родина — а това не е особено утешително за едно младо момиче. Имаш три възможности: да се омъжиш за човек, който не ти подхожда по обществено положение и да поемеш всички рискове на подобен неравен брак; второ, да си потърсиш работа и да се обречеш на мизерно и мрачно съществувание; и трето, да останеш при нас в Нортчърч Аби, където си винаги добре дошла. Ако обаче желаеш да създадеш семейство и да възпиташ децата си в обичайния за нашата класа стил на живот, трябва да се омъжиш за Джъстин. Освен това смятам — продължи развеселено той, — че вие двамата си подхождате много повече, отколкото можете да предположите.

С тази обезпокоителна забележка лорд Уилям приключи рязко разговора и я отпрати, без да дава по-нататъшни обяснения. Когато напусна кабинета му, Женевиев беше смутена, сърдита и потисната едновременно. Досега се тревожеше единствено за родителите си и не обръщаше внимание на жестоката действителност. Днес чичо й внезапно й отвори очите и тя с болка проумя в какво безизходно положение е изпаднала. Женитбата й с Джъстин вече щеше да послужи не само за осъществяване надеждите на леля й — тя беше единствената възможност Женевиев да осигури бъдещето си.

Младата жена се почувства толкова сломена, че дори не чу смеха, с който я изпрати чичо й Уилям.

12

Женевиев скрито поглеждаше към Джъстин, който вървеше до нея през хладната нощна градина, обляна от луната светлина. Ако искаше да бъде честна пред себе си, трябваше да признае, че той олицетворява мечтата й за мъж. Но за съжаление трябваше да гледа на него не като на свой любим, а само като на човек, за когото ще се омъжи. Много й се искаше да протегне ръка и да го докосне. Мъжката миризма на тютюн, вино и одеколон замайваше главата й. Усети силно желание да падне в обятията му и да се наслади на целувките му, също както преди доста време беше лежала в обятията на Арман Шарбон.

Обичаше Арман и когато го екзекутираха, реши, че никога вече няма да обича друг мъж. Сега обаче трябваше да признае, че беше разтърсена до дън душа от присъствието на братовчед си. Усещанията й в никакъв случай не можеха да се сравнят с това, което изпитваше по времето на Арман. За разлика от Арман обаче Джъстин не беше направил нищо, за да я спечели. Странно, че това обстоятелство я нарани много повече, отколкото всичките му пренебрежителни забележки.

При тази мисъл гняв прониза сърцето й. Толкова ли беше зажадняла за любов и нежност, та беше готова да се хвърли в обятията на мъж, който не изпитваше към нея нищо друго, освен презрение! Не! Трябваше да събере остатъците от разума си и да се бори с тази смущаваща привлекателна сила, която упражняваше върху нея братовчед й. Трябваше да осъществи оформения вече план и да продължи да играе ролята си. Всяка погрешна стъпка можеше да я провали и да застраши живота на родителите й. Сега трябваше да мисли за тях — не за Джъстин.

— Е, братовчеде — промълви тя и наруши тишината, която от доста време тегнеше над двамата. — Каза, че желаеш да разговаряш с мен, доведе ме в градината, а не си произнесъл нито дума. Вече е късно и съм доста уморена. Кажи ми каквото имаш, защото бих желала скоро да се оттегля.

— Нима не знаеш, Женет? Искам да поговоря с теб за нашата женитба — отговори Джъстин и Женевиев се изненада от загрижеността в гласа му.

Той рязко спря и се опита да подреди в главата си онова, което имаше да й каже. После тихо продължи:

— Женет, ти беше насилствено разделена от родителите си и брат си. Преживя какви ли не трудности, докато се измъкнеш от Франция, а в Англия си едва отскоро. Боя се, че майка ми прекалява с усърдието си да ни види свързани в брак и не ти дава време да размислиш за положението си. Намирам, че тя просто те тика към олтара. Затова ти заявявам, че не е нужно да се омъжиш за мен, ако не искаш. Можем да развалим годежа.

— Зная, Джъстин, и те уверявам, че не ми беше лесно да взема решение — отговори тихо Женевиев. — Чичо Уилям поговори с мен и аз много внимателно обмислих всичко. Баща ти описа положението с много съчувствие, но без да го разкрасява. Нямам нито семейство, нито приятели, с изключение на малкото хора в Нортчърч Аби. Освен това съм лишена от средства за препитание. Кажи ми, братовчеде: кой мъж би се оженил за жена, чиято титла не носи със себе си дори парче земя? Сигурна съм, пък и чичо Уилям също го потвърди, че Събранието е конфискувало всичките ми имоти. Ако не се омъжа за теб, трябва да си потърся мъж, който има много по-ниско обществено положение от моето, или да си намеря място като компаньонка или гувернантка. Защото не желая цял живот да бъда в тежест на семейството ти и да завися от неговата благотворителност. Осъзнавам положението си, колкото и да ме боли. Разбираш ли ме сега? — Женевиев сви раменете си по типично френски начин. — За съжаление нямам никакъв друг избор, а освен това не искам да наранявам чувствата на леля Доминик. Тя е толкова мила с мен. Ако ти обаче смяташ, че бракът ни ще бъде непоносим за теб, или ако има друга, на която принадлежи сърцето ти, няма да те принуждавам да се ожениш за мен. Зная… зная, че между нас няма любов.

Джъстин впи поглед в нея, смаян от безпощадната откровеност на думите й и преди всичко от начина, по които преценяваше положението си. Не беше очаквал, че братовчедка му разсъждава толкова разумно, нито пък че тя ще го освободи от задълженията му. Острите забележки нямаха нищо общо с кокетното й бъбрене през цялата вечер.

Тя заслужава милост, помисли внезапно Джъстин, тази изоставена въздушна фигурка с напудрени коси и грижливо гримирано лице. През цялата вечер я смяташе за натруфена глупачка, но сега му заприлича на безпомощно, загубено дете. Почти против волята си почувства, че досегашното му отвращение се разсейва. Интуитивно усети, че зад напудрената фасада се крие много повече от онова, което беше видял досега. Тази възможност го възхити.

Винаги беше смятал Женевиев за дете. Помнеше, че леля му и майка му я наричаха „малката“. Но сега, застанал до нея, с учудване забеляза, че братовчедка му е висока и стройна, а движенията й са гъвкави и нямат нищо общо с досегашните изкуствени жестове и танцови стъпки.

Тук нещо не беше наред и Джъстин го разбираше, макар че не можеше да каже какво точно. Запита се дали онова, което беше почувствал, не е било самоизмама, предизвикана от очарованието на нощта.

— Старата уговорка съвсем не е неприемлива за мен, Женет — заговори Джъстин, внимателно подбирайки думите си, за да не я нарани. — Сигурен съм, че можеш да направиш съпруга си много щастлив. В живота ми няма друга жена, повярвай ми, просто нямам особено желание да се обвържа в брак. Ала нямам намерение да стоя и да гледам как ще се омъжиш за по-нискостоящ от теб или ще се принудиш да печелиш сама хляба си. Убеден съм, че ще предпочетеш една от двете възможности, защото гордостта не ти позволява да бъдеш в тежест на родителите ми. Затова ти предлагам да изпълним споразумението между семействата ни и да се оженим. Осмелявам се да твърдя, че отношението ми към теб е не по-лошо от отношението ми към всяка друга жена. — Тези думи се изплъзнаха от устата му против волята му и прозвучаха доста нараняващо, макар че не беше имал такова намерение. Когато разбра какво е сторил, побърза да се извини. — Прощавай, лошо се изразих. Не исках…

— Разбрах мисълта ти — отговори сухо Женевиев. — Може би трябва да падна на колене пред теб и да ти благодаря? — осведоми се остро тя. — Много мило от твоя страна, че падаш толкова ниско да се ожениш за жена като мен, Джъстин!

— Моля те да ми простиш — промълви сковано той. — Уверявам те, че не исках да те засегна. Щом така и така трябва да се оженя, предпочитам теб пред всяка друга жена. С теб сме роднини и няма нужда да се преструваме един пред друг. Освен това знам, че няма да искаш от мен да стоя непрекъснато до полите ти, когато се оженим — прибави с усмивка той и продължи: — Свикнал съм да бъда свободен, Женет. Деловите въпроси, които решавам, изискват много време и понякога ще се наложи да отсъствам по цели седмици. Ако се женехме по любов, отсъствието ми щеше да те измъчва. Вероятно щеше да ми задаваш въпроси, да ме следиш, и това щеше да разруши връзката ни. Но така, както стоят нещата, аз ти осигурявам защита чрез името и състоянието си и знам, че не очакваш от мен нищо повече. — Джъстин сви рамене, осъзнавайки колко е малко онова, което предлага. — Ако смяташ, че можем да живеем така, аз съм съгласен.

— Както вече ти казах, аз нямам друг избор, Джъстин — отговори сухо Женевиев. — Докато съществуваше моят свят, имах други представи за бъдещето. Обичах друг мъж — призна тя.

Джъстин се стресна, защото почувства болезнено убождане в сърцето.

— Ако не бяха го гилотинирали — продължи тихо Женевиев, — тогава естествено можех да се надявам, че… Но да не говорим повече за това — заключи с безизразен глас тя. — Всичко е безвъзвратно отминало, а аз трябва да мисля за бъдещето си. Приемам предложението ти във вида, в който го представи, Джъстин. Не искам нищо повече, въпреки че бих желала да се изразиш малко по-ясно. Трябва ли да приема, че, когато се оженим, ти… че това ще бъде само брак по разум, без реални последствия?

— Аха, разбирам тревогата ти — промърмори развеселено Джъстин. — Искаш да знаеш имам ли намерение да те направя своя. Съжалявам, Женет, но не мога да ти дам точен отговор. Нека почакаме, докато се опознаем по-добре. Пък и природата ще каже своето, не мислиш ли? Нямам желание да ти се натрапвам, освен това в Англия има достатъчно жени, готови да влязат в леглото ми. От друга страна обаче е редно да имаме наследник, не мислиш ли и ти?

— А какво ще кажеш за моите потребности, Джъстин? — попита сухо Женевиев, наранена от думите му. — Трябва ли да живея без любов само защото трагично стечение на обстоятелствата ме е лишило от име и средства за препитание? Или в този специален случай онова, което е позволено на теб, ще бъде позволено и за мен?

— От само себе си се разбира, че ти също ще имаш обожатели, Женевиев. Повечето високопоставени дами само с това се занимават. Но очаквам да бъдеш дискретна и да пазиш доброто име на семейството ни.

— Това също се разбира от само себе си, Джъстин — отговори високомерно тя.

— Отлично. Ще поговоря с маман за венчавката. Вероятно при дадените обстоятелства няма да имаш нищо против, ако се оженим скоро и без излишен шум.

— Безсмислено е да отлагаме. Сгодени сме от детство, а аз претърпях твърде много загуби и споменът за тях е твърде пресен, за да празнувам големи празници. Не е прилично, а и не би ми доставило радост. Достатъчно е да ни венчеят в параклиса на Нортчърч Аби.

— Както желаеш. И не се тревожи за нищо, Женет — прибави меко Джъстин. — Не съм толкова нечувствителен, колкото си мислиш. Повярвай ми! Вече съм почти уверен, че двамата ще се разбираме много добре.

— Много странно — промълви тя. — Чичо Уилям каза тази вечер почти същото. Лека нощ, Джъстин!

С величествен жест, който остави у него чувството, че се е държал като последен глупак, тя склони глава, после бавно тръгна към къщата, оставяйки го сам с мислите му. Странно, но след изчезването й градината сякаш опустя и стана още по-студена.

Две седмици по-късно двамата се венчаха в параклиса на Нортчърч Аби в присъствието на ограничен кръг гости. Джъстин получи специално разрешително от епископа, според което нямаше нужда да разгласяват годежа и да спазват определените срокове. Шивачката, която Доминик беше ангажирала да ушие сватбената рокля и да приготви чеиза на Женевиев, направо изпадна в отчаяние. Помощничките й работиха ден и нощ, за да попълнят гардероба на младоженката. Някои рокли преди това бяха собственост на Кити и трябваше да се променят съвсем малко, за да изглеждат като нови. Женевиев се зарадва на това, защото й беше много неудобно да приеме големия гардероб, за който беше настоявала леля й.

С леля Доминик и Кити младата жена замина за Лондон, защото трябваше да се направят още много покупки. Платове, шапки, ръкавици, чорапи, обувки, чанти… Няколко пъти успя да се изплъзне от придружителките си и купи доста неща, които много биха ги учудили. Взе дузина прости ленени ризи и тесни черни копринени панталони, предназначени за млад мъж, освен това разноцветни копринени кърпи и шалове, подходящи за моряци, широки кожени ботуши и разни други дреболии. Освен това закупи от различни търговци пет черни домина и дузина яркочервени маски от коприна.

След пристигането си в Нортчърч Аби Женевиев на два пъти беше изпращала верния Ив-Пиер да провери как върви ремонтът на кораба и как се чувства екипажът. При завръщането си служителят съобщаваше, че скривалището на шалупата не е открито, че моряците работят усърдно и освен това са завързали полезни връзки в околните села.

— Кажи на Беноа и останалите да положат повече усилия с хората от Пензанс — беше казала Женевиев. — Доколкото знам, Блекхийт Хол е в непосредствена близост. Там ще бъде опорната точка на всичките ни начинания.

— Както заповядате, капитане — беше отговорил ухилено Ив-Пиер и вече по-сериозно се беше осведомил: — Съвсем сигурна ли сте, че трябва да се омъжите за лорд Джъстин, мадмоазел Женет? Ако не искате, не се насилвайте. Кажете само една дума, и аз и моряците ще ви последваме до края на света, ако се наложи.

— Зная, Ив-Пиер. Но… това не е живот за мен. А, което е много по-лошо, какъв живот би било това за децата ми, ако някога имам свои деца? Не. — Женевиев решително поклати глава. — Ще се омъжа за Джъстин, както желаят семействата ни.

Ала когато пристъпи в преддверието на малкия параклис, тя вече не беше толкова сигурна, че е взела правилното решение.

Имаше чувството, че сънува. Ръката, пъхната под мишницата на чичо й, трепереше, и докато вървяха през параклиса към Джъстин, който ги очакваше в другия край, тя се движеше като в транс. Беше си представяла богата и романтична сватба, а сега? Къде бяха мама, татко и Вашел? Къде беше Арман? Нищо не беше така, както би трябвало да бъде.

Дори роклята, носена от майка й при нейната собствена венчавка и запазена с много любов за дъщерята, я нямаше. Вместо нея Женевиев носеше нова рокля от тъмнозелен сатен с бледожълта фуста, богато набрана и украсена с рюшове. На главата й беше кацнала широкопола шапка със златен воал. Косата й отново беше напудрена и лицето й обилно гримирано. Почти нищо не се виждаше от истинското й лице. При тази мисъл младата жена едва не заплака. Как така се омъжваше, прилична на горска фея от приказките! Защо не остана самата себе си? Защо не й беше съдено да преживее как сивите очи на Джъстин ще светнат от радост и желание, когато види невестата си?

О, това беше направо непоносимо! Поиска й се да се обърне и да хукне обратно към изхода, да избяга от този параклис и никога вече да не се върне. Но, сякаш беше прозрял намерението й, лорд Уилям притисна силно ръката й и я отведе при очакващия ги Джъстин.

Женевиев застана между Джъстин и Кити, която изпълняваше ролята на шаферка, и женихът здраво стисна ръката й. Невестата едва осъзнаваше, че духовникът произнася старите латински формули, които я свързваха завинаги с високия чужденец, застанал до нея. Тя механично повтори обета и почувства студенината на брачната халка, която младоженецът сложи на пръста й. После виконтът вдигна булото и докосна устните й със своите.

Почти против волята си Женевиев почувства прилив на радост и устните й се разтвориха срещу неговите. Джъстин се поколеба, но отговори на целувката и с учудване установи, че тялото на младата му съпруга омеква в ръцете му. Устните й бяха по-нежни от всичко, което си беше представял, гъвкави и покорни, и се разтапяха под бурната му целувка. Младият мъж дълбоко вдъхна нежния дъх на лилия, който се излъчваше от тялото й, и внезапно почувства желание да я грабне и отнесе със себе си в спалнята. С големи усилия се изтръгна от целувката и едва не се спъна в булото на невестата.

— Усмихни се, Женевиев! — изсъска в ухото й той, за да заглади неловкостта си, като прие за израз на отвращение смайването, изписано по лицето й. По дяволите! Само я беше целунал! Толкова ли се отвращаваше от него? — За Бога! Да не би да си видяла призрак?

Грубите думи бавно проникнаха в съзнанието на Женевиев. Тя се стресна и едва сега забеляза мрачния му укоряващ поглед. Нима беше толкова ядосан от реакцията на целувката му? Или защото се беше държала така пред хората?

Уплашена до смърт, ужасена от държанието си, младата жена направи онова, което се искаше от нея. Нали току-що се беше заклела да бъде покорна съпруга! Усмихна се и почувства как усмивката замръзва по лицето й, докато младоженецът я извеждаше от параклиса. Кити и лорд Паркър Уесткът, барон Хейдли, най-добрият приятел и шафер на Джъстин, ги следваха по петите.

Паркър сякаш не забелязваше напрегнатото мълчание между новобрачните. Когато излязоха навън, той избухна и смях и ги засипа с гръмки поздравления. Пожела им всичкото щастие на света, затупа Джъстин по рамото и заяви, че не се е надявал да доживее деня, в който приятелят му ще се ожени. После шумно целуна Женевиев по бузата и й пожела всичко най-хубаво, без да забелязва мрачното изражение на младоженеца.

— Имаш достатъчно време да се насладиш на младата си жена, Джъстин — отбеляза с дръзка усмивка Паркър. — Мое задължение е да целуна невестата, затова се овладей и престани да играеш ролята на ревнив съпруг. За съжаление вече съм женен и нямам никакво намерение да ти отнемам женичката, колкото и красива да е тя. — Той отново се обърна към Женевиев: — Не обръщайте внимание на грубостите му, лейди Женевиев. Само проклетата гордост на семейство Тревилин го кара да бъде мрачен и твърдоглав. По дяволите! Погледнете го само, не е ли точно копие на уважаемия си баща!

Женевиев кимна и се опита да се усмихне. Не чуваше нищо от онова, което й се говори.

Джъстин беше толкова ядосан от нахалните забележки на приятеля си и от собствената си необяснима реакция на безобидната му целувка, че, без да осъзнава какво прави, грубо сграбчи жена си за ръката и я отведе в къщата. Женевиев едва успяваше да върви в крак с него и, останала без дъх, го помоли да я почака. Джъстин рязко спря и сякаш едва сега забеляза, че е стиснал ръката на жена си в желязна хватка.

— Какво ти става? — попита остро Женевиев, когато я пусна. После разтърка мястото, където пръстите му бяха оставили червени следи. — Да не си полудял?

— Не. Много съжалявам, Женет. Нервират ме тия хора — излъга принудено Джъстин. — Господи! Как успя маман да събере толкова гости? Смятах, че ще се оженим в тесен кръг.

— Но тук няма излишни хора, Джъстин. Всички са свързани със семейството. Има твои приятели и служители, никой друг.

— Тогава слава на Бога, че не настоя за голяма сватба — простена облекчено той. — Явно притежаваш повече разум, отколкото можех да предположа при вида на тази… шапка.

— Моля те, Джъстин. — Женевиев раздразнено смръщи вежди. — Не е нужно да ме обиждаш. Не си справедлив и към бедната мисис Симпкинс, шапкарката. Уверявам те, че жената положи всички усилия да ме направи колкото се може по-красива. — Тъй като се беше овладяла достатъчно, за да се върне отново в ролята си, тя злобно добави: — Намирам дори, че е твърде скромна, като имам предвид колко време употреби, за да я направи.

— Добре, но защо беше необходим този широк шарф, изплетен с такава сложна плетка, и това дантелено було? Едва не се убодох на тия огромни игли, когато те целувах!

— О, Джъстин — промълви невинно Женевиев, — приятелят ти Паркър не изпитваше подобни трудности.

Съпругът й мрачно я изгледа.

— Вземам думите си назад — заяви рязко той. — Без съмнение ти липсва дори искрица здрав разум. За разлика от мен Паркър нямаше нужда да вдига булото, за да те целуне.

— Разбира се, че не, защото това беше твое задължение, Джъстин. Кажи ми само едно: защо трябваше баронът да спусне булото ми, само за да го вдигне отново? — попита безгрижно Женевиев, която с мъка сдържаше смеха в гърлото си.

— Ах, ти… — изсъска през стиснатите си зъби Джъстин. — Ти си най-невъзможната… Но нищо! Трябваше да зная, че с теб не може да се разговаря. Как можеш да излезеш с разумни аргументи насреща на една… горска фея!

С тази злобна забележка той се обърна рязко и я остави сама. Женевиев знаеше, че би трябвало да реагира гневно и болезнено на обидата, но не можа да спре смеха, който разтърсваше раменете й. Беше спечелила тази първа битка, а още по-приятен беше фактът, че раздразнението му беше предизвикано не толкова от глупавите й приказки, колкото от обстоятелството, че лорд Хейдли я беше целунал!

Приемът беше свършил и в къщата цареше странна тишина, след като музиката и веселият смях бяха накарали стените да треперят. Семейството се беше оттеглило и беше оставило новобрачните сами. Гостите бяха легнали да спят, а прислугата почистваше голямата зала.

След като помогна на Женевиев да съблече булчинската рокля, приготви банята и избра най-красивата дантелена нощница, Емелин също се оттегли. Сега лицето и косите на младата жена бяха свободни от пудра и грим, а гъвкавата й фигура беше загърната в мъхнат вълнен халат. С трудно скривано нетърпение тя очакваше Джъстин да влезе в стаята, която беше свързана с неговата и в която вещите й бяха пренесени в ранния следобед.

Не може да не дойде, мислеше си Женевиев. Нали пред олтара я беше целунал с истинска страст? Нищо, че след това я укори за недопустима волност пред очите на толкова хора. Не се ли ядоса ужасно на най-добрия си приятел, който я целуна след венчавката? Така значи! Това ли означава за него „разумен брак“? Джъстин беше красив мъж и я привличаше. Тя също му харесваше, макар че се представяше пред него като фигура от приказките. Нима Титания също не беше омаяла Оберон? Да, Джъстин щеше да дойде. Мъжката гордост също щеше да го накара да го стори, защото въпреки високопарните приказки за разни обожатели, след целувката пред олтара и ревността, проявена спрямо лорд Паркър, Женевиев знаеше, че гордият й, самонадеян съпруг държеше да бъде първият мъж в живота й. Най-после щеше да узнае какво означава да си истинска жена.

До днес не беше размишлявала сериозно над този аспект от тяхната женитба. Изхождаше от факта, че това няма да й се случи толкова скоро. Сега обаче се запита какво ли ще си помисли Джъстин, като я види, защото не можеше да легне в леглото с напудрена коса и гримирано лице. Доколкото знаеше, никоя жена не правеше така. Захапа нервно долната си устна и се замисли как най-добре да обясни промяната във външността си, ако, разбира се, той я попита. Стигна до заключението, че е най-добре да скрие блестящите червени къдрици под дантелено боне. Погледна се в огледалото и установи, че резултатът е отличен. Поне част от страховете й се уталожиха.

Въпреки това продължи да се разхожда из стаята като тигър в клетка. Боеше се не само от реакцията на мъжа си на променената й външност, но и от неизвестното, което я очакваше. Въпреки страха обаче признаваше пред себе си, че очаква с нетърпение акта, който щеше да я направи жена, и че дори се радва.

Женевиев знаеше много неща за физическата любов, защото тя беше нещо естествено за французите и никой не се срамуваше да говори открито за тези неща. Въпреки това не беше сигурна, че щеше да се държи по най-добрия начин, да каже и да направи онова, което се изискваше от нея. Но нека се стигне дотам, пък…

Е, помисли си уморено тя, ще се оставя на инстинкта си. Освен това Джъстин много добре знаеше, че невестата му е девствена и трябваше да реагира по съответния начин. Вероятно имаше много повече опит от нея, помисли си с известно раздразнение Женевиев, и щеше да й помогне да научи някои неща за любовта.

Но защо не идваше? Ядоса се и едновременно с това реши, че е глупачка да се нервира за незначителни неща. Да не би пък да се беше излъгала? Може би нежната целувка пред олтара не означаваше нищо за него? Може би ревността към лорд Паркър и гневът му не бяха никакво доказателство, че държи на нея?

Без да може да си отговори, Женевиев се пъхна в леглото си с болезненото чувство, че е останала измамена. Хладният нощен вятър, който полюляваше завесите на прозорците, я накара да потрепери. Уви се с дебелата завивка и пламналите в началото на нощта очаквания се превърнаха на пепел, колкото повече часовете отминаваха.

В съседната стая Джъстин се вслушваше във всеки шум, долитащ от спалнята на жена му. Не успя да се пребори със себе си и да натисне овалната месингова дръжка на дебелата дъбова врата, която го отделяше от нея. За кой ли път си припомни изгарящата целувка пред олтара и ужасеното й лице веднага след това. Да върви по дяволите! Нямаше намерение да се натрапва на неопитна девственица. Още повече, че можеше да изпищи и да събере цялата прислуга в дома на баща му.

Ако сватбата беше станала в Блекхийт Хол, където той беше единствен господар, щеше със сигурност да освободи прислугата за цялата нощ…

Джъстин простена и гневно издърпа краищата на копринената вратовръзка, завързана със сложния възел на Тревилин. Когато най-после освободи шията си, седна уморено на един стол и си наля голяма чаша коняк. После сърдито изгледа етикета на бутилката. По дяволите, точно днес ли трябваше да попадне на тази френска напитка! Как можаха да му я оставят в стаята!

Беше толкова разгневен, че запрати чашата срещу таблата, тя падна и се разби на хиляди парченца. Течността се разля по дебелия турски килим. Джъстин се изправи и, олюлявайки се, пристъпи към сребърната табла, поставена на малка масичка. От днес нататък ще пие само джин, взе тържествено решение той, истински английски джин! Той беше хладен и бистър, през него всичко се виждаше. Той не криеше в себе си огнени изненади като мекия кехлибареножълт френски коняк — и като проклетата му жена французойка!

По дяволите! Тази жена беше вещица! Как иначе би успяла да го омае с напудрените си коси, смешните накити и просташката си шапка? Със странното си лице на фея, което едновременно изглеждаше и младо, и старо — и ужасно привлекателно! Всъщност кога хареса за пръв път това лице? Как, за Бога, тази кукленска фигурка успя да го улови в лапичките си?

Джъстин не искаше да се жени, не му трябваше съпруга. Задачата му беше твърде деликатна, твърде опасна, за да се обременява на всичкото отгоре и с жена, която да отклонява вниманието му. Защо баща му не поиска да го разбере? Защо така упорито настоя да го ожени за Женевиев? Той ли беше виновен, че братовчедка му е беден емигрант без средства и без родина? Той ли беше виновен, че бедничката наистина нямаше друг избор, освен да се омъжи за него?

Освен това в живота й е имало друг мъж, беше казала тя. Беше го обичала… По дяволите! Джъстин беше дал името си на тази жена, беше й обещал закрилата си. Въпреки обратните му твърдения тя също имаше известни задължения към него, не беше ли така?

С несигурни движения той се приближи до вратата. Но не успя да направи и две-три крачки, когато се спъна и се просна с цялата си дължина на килима. Там прекара нощта, измъчван от жестоки кошмари, докато в съседната стая Женевиев горчиво плачеше във възглавницата си.

КНИГА ТРЕТА
ЖЕЛАНИЕ ПОД МАСКА

13

Блекхийт Хол, Англия, 1792 година

Господарската къща в имението на Джъстин, разположено в Южен Корнуол, беше много стара и изглеждаше малка в сравнение с великолепието на Нортчърч Аби, затова пък излъчваше особено, сурово очарование. Когато Женевиев я зърна за първи път през прозореца на каретата, която отвеждаше новобрачните в новия им дом, тя усети, че настроението й веднага се подобрява.

Къщата беше построена на висок хълм, от който се разкриваше прекрасна гледка към обширното, насечено с пропасти плато, което стръмно се спускаше към скалистия морски бряг. Зданието сякаш царуваше над тази сурова местност и правеше силно впечатление с величествената си простота. Тесните наблюдателни кули със зъбци, които се издигаха от двете страни на масивните порти от орехово дърво, приличаха на езически обелиски, шибани от бурните степни ветрове. Мънички заострени прозорци, прилични повече на бойници, бяха разположени по всички етажи на кулите.

По триетажната фасада на къщата бяха равномерно разположени високи, сводести прозорци, чиито кристални стъкла блещукаха като диаманти. Сякаш десетки очи проблясваха зад тъмни тайнствени маски, помисли си неволно Женевиев и сърцето й се сви. Струваше й се, че къщата е прозряла играта й и й се присмива.

Сградата беше във формата на буквата „Н“ и двете предни крила заграждаха тесен, облицован с плочки площад, който водеше към входната врата. Стените бяха обрасли с бръшлян и това правеше къщата още по-мрачна. На горния етаж, в еркерите на косо разположените покриви, бяха поставени каменни статуи, които приличаха на пълководци, приемащи парад. Зад тях се издигаха високите, скосени комини на камините от времето на Тюдорите, които единствени нарушаваха строгата хармония на покрива.

В средната част, между двете кули, беше изграден и четвърти етаж, плоският покрив на който беше превърнат в тераса с високи каменни перила.

— О, Джъстин, та тук е прекрасно! — провикна се въодушевено Женевиев и се наведе през прозорчето, за да разгледа по-добре къщата. — Много по-красиво от Нортчърч Аби!

Виконтът беше смаян и в същото време трогнат от възхищението на жена си, защото тайно в себе си се беше страхувал, че тя ще се отврати от дома му и ще се оплаче от самотата му. Поне така правеха метресите му, които предпочитаха градската къща в Лондон и хвърляха жадни погледи към великолепието на Нортчърч Аби, чийто наследник беше той. Женевиев обаче наистина харесваше Блекхийт Хол и това зарадва Джъстин, който много обичаше дома си. Импулсивните й думи го накараха да предположи, че има до себе си съмишленица, и още повече засилиха страстния му стремеж да опознае скритите страни на характера й, грижливо опазени досега.

Все още не беше я направил своя истинска съпруга. На сутринта след сватбата се беше събудил премръзнал и с ужасен махмурлук на дебелия килим и с горчиви думи беше проклинал глупостта си. Женевиев беше негова и нямаше защо да проявява скрупули. Въпреки това не смееше да се доближи до нея. През деня тя се държа толкова хладно, че вечерта Джъстин поръча в гостилницата да им приготвят две отделни стаи. Плашеше го мисълта за шума, който щеше да вдигне жена му, ако се опиташе да преспи в едно легло с нея. Много добре си спомняше крясъците и заплахите й, когато бяха деца, и не се съмняваше, че характерът й щеше да се прояви в цялото си великолепие при всеки опит за сближение.

Джъстин уморено въздъхна. Какво значение имаше, че жена му не го иска и все още тъгува за изгубения любим? И без това той не можеше да си позволи да изложи на провал рискованата си дейност заради една жена, която щеше да се залепи като репей за него. Въпреки това беше странно, че се чувстваше привлечен от жената, за която се беше оженил против волята си. Тя продължаваше да пудри косите си въпреки учтивите му обяснения, че пудрата отдавна вече не е на мода, а шапката, която беше сложила днес, беше чудовищно произведение на изкуството, отрупано с цветя, и Джъстин едва го понасяше. Това беше по-страшно дори от шапката с дантелен воал, която беше носила в деня на сватбата.

Добре, че поне домът ми й харесва, помисли с въздишка Джъстин, макар че най-малко беше очаквал именно това. Настроението му се подобри и с необичаен за него ентусиазъм той започна да описва на съпругата си какво представлява имението му.

Докато Джъстин говореше, Женевиев с болка осъзна колко държи мъжът й на Блекхийт Хол и как полага всички усилия да го поддържа в добро състояние. Тъй като отлично си спомняше думите му, че не желае да му досаждат с любопитни приказки, тя с колебание зададе въпрос за деловите му ангажименти, но за свое учудване получи обстоен отговор.

— Притежавам няколко калаени и каолинови мини, в Корнуол, освен това съм съдружник в рибарски предприятия в Пензанс. В Девън отглеждам говеда и овце, а в Чедър Джордж, Самърсет, притежавам малко имение, в което се произвежда сирене. Желаеш ли да продължа? — попита развеселено той.

Женевиев поклати глава.

— Не се учудвам, че си винаги зает.

Най-после спряха пред къщата и Джъстин помогна на Женевиев да слезе. После нареди на прислугата да разтовари багажа и да откара каретата обратно в Нортчърч Аби. Накрая помоли жена си да почака за момент и отиде да види двуколката и сивите жребци, докарани от камериера му Ферди. Четирите първокласни коня бяха в добро състояние и Джъстин похвали слугата за грижливостта му.

— Благодаря ви, сър. — Съсухреният човечец засия с цялото си лице. — Всичко мина добре. Пък и не ми създаде особени трудности, защото вашата карета се движеше много бавно. Можех да оставя конете да препуснат напред като вихър. Веднага щяха да задминат тая вехтория, сър. Тя изобщо не може да се сравнява с впряга ви. Просто не разбирам защо старият господар не си купи нова карета. Има достатъчно пари.

— Прав сте, но лорд Нортчърч обича да пътува удобно и с много багаж — отбеляза сухо Джъстин. — Отведи жребците в обора, Ферди. Уентуърт — продължи той и се обърна към камериера си, — ти отведи Ив-Пиер в помещенията на прислугата. Емелин, следвай лейди Женевиев. Разопаковай багажа й, а после ще ти покажат стаята ти.

— Да, милорд — поклони се почтително младото момиче.

Джъстин тръгна към вратата на къщата, но още преди да почука, тя се отвори широко.

— Добър ден, Ротфелдер — поздрави портиера си Джъстин. — Погрижи се да отнесат багажа горе. Мисис Финчъм да подреди апартамента до моя. Доведох съпругата си у дома.

За учудване на всички присъстващи Джъстин вдигна на ръце Женевиев, която изобщо не знаеше как да се държи, и я пренесе през прага.

— Добре дошла в Блекхийт Хол, Женет — произнесе тихо той. — Надявам се да бъдеш щастлива тук.

— О, Джъстин, сигурна съм, че ще бъда — отговори също така тихо тя.

За момент очите им се срещнаха и вече не можаха да се откъснат едни от други. После обаче Ротфелдер учтиво се покашля зад гърба им и разруши омаята на момента.

Джъстин се почувства неловко, че е изложил на показ интимните си чувства, и грубо пусна Женевиев на земята.

— Уважихме достатъчно старите обичаи, но сега е време да се заемем с по-практични неща — проговори хладно той.

За съжаление не забеляза разочарованието, изписало се по лицето й, защото се обърна да я представи на Ротфелдер и мисис Финчъм.

— Господи! — извика учудено добродушната, закръглена икономка, като я видя. — Вече бях загубила надежда, че милордът ще се ожени, макар да знаех, че още от детските си години е сгоден за вас, милейди. Колко пъти съм му казвала, че не ви посещава достатъчно често и че някой от онези елегантни французи непременно ще ви открадне. Сега и Англия е пълна с тях, откакто онези простаци взеха властта във Франция. Боже мой! Ако не знаех по-добре, щях да си помисля, че сте същество от приказките, милейди, ако ми позволите да се изразя така. Нищо чудно, че сте омагьосали милорда.

Мисис Финчъм продължи да бъбри весело, докато водеше Женевиев и Емелин нагоре по извитата стълба. Новодошлите любопитно се оглеждаха наоколо си и не молеха да се начудят на новия си дом. Когато се изкачиха на първия етаж, икономката зави в широк коридор, който водеше към източното крило.

— В тази част на къщата са разположени покоите на господарите и така е от векове — обясни тя. — Западното крило е за гости. Ето че пристигнахме.

Избра един ключ от огромната връзка, която висеше на колана й, и го пъхна в ключалката. После натисна овалната месингова брава и широко разтвори вратата.

Женевиев затаи дъх. Стаята беше по-красива дори от онази, която беше обитавала в Нортчърч Аби.

От пръв поглед личеше, че обзавеждането е много ценно, защото, както и самата къща, то беше от времето на Тюдорите. Върху дървен подиум беше поставено огромно легло от тъмно орехово дърво с прекрасен балдахин, стигащ чак до тавана. Леглото беше украсено с позлатена резба, а покривката му беше изработена от червена и златна коприна. От двете му страни бяха поставени красиви масички с дебели кръгли крака. В края на леглото имаше два масивни дъбови стола.

До каменната камина беше големият шкаф за сребърни съдове с обков от масивно злато. Пред запалената камина бяха подредени два модерни шезлонга, тапицирани със златно кадифе, и няколко ниски масички. Срещу тях се издигаше разкошен скрин за дрехи от орехово дърво, до който беше поставена тоалетна масичка с огледало.

Вдясно се намираше строго писалище, със стол от масивен дъб. Вляво бяха изкусно подредени три старинни ракли с различна големина, зад които се намираше прекрасен ръчно изрисуван параван. Навсякъде по стаята бяха разпръснати тапицирани със сатен ниски дивани и табуретки в мавритански стил, украсени с червени и златни пискюли.

Стените бяха облицовани до половината с орехово дърво, което създаваше великолепен контраст със светлия бронз на горните части и тавана. Пред френските прозорци, които извеждаха на балкона, бяха окачени червени копринени завеси. На дървения под беше постлан дебел турски килим в червено и златно.

През малка врата се влизаше в стая за преобличане, в която беше и масивната месингова вана. Точно насреща беше вратата към спалнята на Джъстин.

Женевиев възхитено се оглеждаше. Обхвана я странното чувство, че стаята е създадена лично за нея. Представи си разпилените върху възглавницата медноцветни коси, подчертани от меката светлина на свещите, отблясъка на златото върху светлата й кожа, златните искрици в смарагдовозелените очи, и си пожела Джъстин да я види такава, каквато беше в действителност. Жалко, че поне засега това изглеждаше невъзможно… При тази мисъл радостта й бързо помръкна.

След малко се опита да убеди самата себе си, че е щастлива, дето съпругът й не предявява изисквания към нея. Така поне щеше да се опази от риска да се разкрие някога двойната роля, която беше принудена да играе. Наранени бяха само гордостта и суетността й. Въпреки това сърцето я заболя, че никак не се харесваше на съпруга си.

— Спалнята е наистина прекрасна — проговори най-после тя, опитвайки се да придаде въодушевление на гласа си. Мисис Финчъм не откъсваше очи от нея и не биваше да заподозре, че бракът им съвсем не е това, което би трябвало да бъде.

— Така е — съгласи се със сияещи очи икономката. — Някои хора твърдят, че къщата е много отдалечена и самотна. Но аз веднага разбрах, че вие не сте от тях, милейди — допълни бързо тя. — Моля ви, отстъпете настрана, за да ви покажа тайния изход.

— Какво? — смая се Женевиев.

— Ей сега ще го видите, милейди. По-рано времената са били несигурни и семейство Тревилин се е принудило да предприеме някои мерки за собствената си безопасност. Господарите не са били толкова глупави, че да се оставят да ги заколят в собствените им легла. Затова строителите на Блекхийт Хол са вградили в стените на двете спални по един таен ходник.

Икономката протегна ръка и натисна част от ламперията в стаята за преобличане. Скритата вратичка се завъртя на пантите си и освободи тесен, тъмен изход с виеща се надолу стълба.

— Накъде води коридорът? — осведоми се развълнувано Женевиев, която веднага проумя, че този таен проход е много полезен за намеренията й.

— Тунелът е много дълъг. Минава под къщата и отвежда чак в пещерите на крайбрежните скали — обясни мисис Финчъм. — Но не се тревожете, милейди. Вратата се отваря само отвътре и не ви заплашва опасност отвън. — Жената натисна ламперията и вратата веднага се затвори. — Никой не знае за този тунел. Кой знае кога е бил използван за последен път. Показах ви го само за в случай, че в Блекхийт Хол избухне пожар. Да ни пази Бог от такова нещастие! Тогава няма да останете затворена в стаята си, а ще използвате тунела, за да избягате. А сега ще ви оставя сама да подредите вещите си и да се запознаете с обстановката. — Посочи с глава дебелия златен шнур, който висеше от тавана, и продължи: — Ако ви трябва Ротфелдер, дръпнете веднъж, ако искате да повикате мен — два пъти! Ще наредя да ви донесат топла вода и нещо за хапване. Вечерята се сервира в осем по настояване на лорд Джъстин, който държи на добрите маниери също като майка си. — След кратка пауза мисис Финчъм замислено продължи: — Надявам се да бъдете щастлива тук, милейди. Простете откровеността ми, но беше крайно време лордът да се ожени за вас. Уверена съм, че женитбата ще се отрази добре и на него. Знайте, че под нахалната му и самонадеяна външност се крие добро и нежно сърце.

— Благодаря ви, мисис Финчъм — отговори топло Женевиев и се постара да прикрие факта, че няма никакво влияние върху съпруга си.

Щом икономката се оттегли, в стаята се появи Джъстин, който учтиво се осведоми дали са й донесли всичко, което й е необходимо. После съобщи, че се оттегля в кабинета си, а тя е свободна да прави каквото си иска. След като й донесоха топла вода и лека закуска, Женевиев заключи внимателно всички врати към спалнята, нареди на Емелин да започне с разопаковането на багажа, запали една лампа и влезе в стаичката за преобличане, нетърпелива да се запознае отблизо с тайния изход.

Очевидно тунелът не беше използван от години. Младата жена тръгна предпазливо напред, като предварително постави напреки на вратата тежка мраморна статуя, за да не се затвори. Тежък, задушлив мирис проникна в ноздрите й, а при всяка стъпка около нея се вдигаха огромни облаци прах, които скоро я обгърнаха цялата. Разкиха се и едва не изпусна лампата. Тесните стълби водеха стръмно надолу. От каменните стени висяха огромни паяжини, прилични на дебела дантела. Женевиев с усилия си проправяше път към зейналата пропаст.

Скоро чу топуркане на безброй малки крака и с отвращение установи, че тунелът гъмжи от плъхове. Въпреки всичко решително продължи напред.

Стори й се, че е вървяла цяла вечност, когато най-после усети свежия полъх на морския бриз и разбра, че изходът е близо. Почвата под краката й стана влажна, стълбите се покриха с дебел зелен мъх и станаха хлъзгави. Женевиев трябваше да внимава да не падне. По едно време се спря и се вслуша. Някъде отдалеч долиташе плисък на вода и шумът на вълните й се стори като песен на сирени, която неотразимо я привличаше. Най-после се озова в крайбрежната пещера.

Макар и с неохота, Женевиев реши да се върне обратно, защото не знаеше колко време ще й е необходимо да изследва пещерата и да търси изхода. Най-важното беше, че тунелът отлично щеше да послужи на целите й. Трябваше колкото се може по-скоро да уведоми Ив-Пиер за съществуването му.

Тази вечер съдбата беше благосклонна към Женевиев, защото по време на вечеря Джъстин получи някакво съобщение, прочете го и със смръщено чело заяви на жена си, че е възникнал делови проблем и е принуден да напусне Блекхийт Хол най-малко за четиринадесет дни.

— Съжалявам, Женет. Не ми се иска да те оставя сама толкова скоро след сватбата и още преди да си свикнала с новия си дом — извини се Джъстин. — Макар че още в самото начало те предупредих, че може да се стигне дотам.

— Да, помня — отговори с подчертано равнодушие тя, скривайки умело горчивото си разочарование. Не желаеше да го притеснява. — Не се тревожи заради мен, Джъстин. Междувременно ще се опитам да опозная по-добре новия си дом. Сигурна съм, че ще се справя и сама.

Успокоителните думи на съпругата му само разсърдиха Джъстин. Възприе ги като драстично доказателство, че Женет изобщо не се интересува от него.

Ако зависеше от нея, с удоволствие би ме пратила по дяволите, помисли си горчиво мъжът. Без съмнение се радва, че трябва да замина. Така няма да й се наложи да споделя леглото със законния си съпруг. Да, да, точно така беше! Дори се усмихваше на себе си. Сигурно се радваше, че се е отървала… Вещица!

Женевиев наистина се усмихваше, но то беше само защото внезапно беше проумяла каква идеална възможност разкрива пред нея двуседмичното отсъствие на Джъстин. Това улесняваше осъществяването на плана й, но Джъстин не можеше да знае това и беше сигурен, че жена му се зарадва на факта, че няма да я обременява с присъствието си. Запита се как ли би се почувствала, ако узнаеше с какво се занимава в действителност, колко опасни са начинанията му и че всеки ден го заплашва смърт. Помисли малко и стигна до горчивото заключение, че дори това не би я засегнало особено. Явно се беше излъгал: разумът и интелигентността, които беше забелязал, не съществуваха в действителност. Жена му беше повърхностна кокетка и нищо повече, без искрица разум и без… без сърце! Мислеше само как да привлече колкото се може повече обожатели.

Захвърли с отвращение салфетката и скочи от стола си.

— Няма защо да се сбогуваме — проговори ледено Джъстин. — Сигурен съм, че имаш важна работа, която отнема цялото ти време. Сбогом!

После извика Уентуърт и бързо излезе от трапезарията. Женевиев остана на масата, чувствайки се като счупена играчка, захвърлена небрежно в ъгъла.

Много добре, господинчо, ядоса се внезапно тя, щом се отнасяш по този начин с мен, аз няма да се опитвам да ти преча. Върви по дяволите, Джъстин Тревилин, върви по дяволите, надменни човече! Зад красивата ти фасада няма нищо друго, освен ограничен разум и празно сърце! Не знам само защо за известно време се почувствах привлечена от теб!

Женевиев се опита да си вдъхне смелост и когато напусна трапезарията, зелените очи святкаха заплашително. Дори Ротфелдер отстъпи от пътя й, смаян от вида на новата си господарка.

Минаха три часа, докато Женевиев и верният й слуга разузнаят всички крайбрежни пещери. Изчакаха да се уверят, че Джъстин е напуснал къщата и персоналът си е легнал. Женевиев навлече отново мъжките дрехи, отведе Ив-Пиер в стаята за преобличане и отвори скритата в ламперията врата към тайния тунел. Беше смазала предварително пантите, за да не скърцат. Ив-Пиер намери в склада фенери и разни инструменти, които взе със себе си. Двамата носеха и навито на руло дебело въже, което бяха решили да развиват след себе си в лабиринта, за да не изгубят пътя.

Двамата предпазливо тръгнаха надолу по стръмните стълби и дълго време не се чуваше нищо освен тихите проклятия на Ив-Пиер по адрес на нахалните плъхове и на коварните стъпала, които ставаха все по-хлъзгави.

Щом стигнаха мястото, където тунелът преминаваше в пещерата, слугата заби колче в меката, влажна земя и завърза за него краищата на въжетата.

— Вървете в тази посока, мадмоазел Женет — посочи с глава той — а аз тръгвам в противоположната. Помнете едно: щом стигнете място, от което няма изход, прережете въжето и се върнете назад до колчето. Изследвайте всеки нов ход само с помощта на въжето. Ето ви и колчета, с които да маркирате изследваните ходове и завоите. Опитайте се да се насочите към шума на морето и да първите все на юг. Някъде там са отворите на пещерите.

— Разбрах, Ив-Пиер — успокои го Женевиев. — Щом свършим, ще се срещнем тук.

Тя решително тръгна напред с фенер в ръка, опитвайки се да потисне треперенето си. Хладният и влажен въздух проникваше чак до костите й, а глухите звуци, които издаваха плъховете и някакви други живи същества, я плашеха до смърт.

Вървеше и бавно развиваше след себе си въжето. След няколко минути се озова в задънен ходник и разбра, че нямаше да намери пътя назад, ако го нямаше въжето. Пещерата се състоеше от безброй извити Коридори, много от които внезапно свършваха. Женевиев се движеше само по въжето и забиваше колчета в началото на всеки нов път. След това влизаше в следващия.

Кой знае колко пъти повтори тази процедура, но гледките, които се разкриваха пред очите й, бяха толкова впечатляващи, че не чувстваше умора. В мътната светлина на фенера проблясваха внушителни сталактити, увиснали като ледени висулки от таваните. По острите им ръбове се стичаха водни капки. Многоцветните сталагмити, забити здраво в земята, приличаха на мраморни обелиски, възникнали от стичащата се векове наред варовита течност.

По едно време Женевиев влезе в огромна подземна зала, обитавана от стотици прилепи. Уплашени от ярката светлина, животинките нададоха пронизителни писъци и се втурнаха срещу натрапницата със зли и заплашителни миши лица. Женевиев изпищя и хукна да бяга, докато не й стана ясно, че само е провокирала животните да я подгонят. Пусна фенера на земята, прикри го с тялото си и изчака ятото да отлети.

В този миг й хрумна чудесна идея. Изправи се и хукна след прилепите, като бързо развиваше въжето след себе си. С радост установи, че инстинктът не я е излъгал: прилепите знаеха къде се намира изходът от пещерата. Черният облак изскочи навън и се понесе високо в нощното небе. Женевиев излезе след тях и доволно се огледа. Морето достигаше почти до входа на пещерата и образуваше малък залив, достатъчен за влизането на корабната лодка.

Извади от джоба си парче тебешир и тръгна обратно към тунела. Отбеляза с тебешир всяко колче, което срещаше по пътя си, и скоро стигна до мястото на срещата, където Ив-Пиер вече я очакваше. Женевиев набързо му обясни как е открила изхода, после двамата тръгнаха отново към морето, като прикриваха по ъглите въжето и колчетата, за да не се забелязват. Освен това издърпаха въжетата от всички странични ходове, от които нямаше изход. Огледаха обстановката и доволни от свършената работа, тръгнаха обратно към извитите каменни стълби.

— Утре ще тръгнеш рано сутринта, за да повикаш екипажа — нареди шепнешком Женевиев. — Кажи им да маневрират около Лендс Енд и да хвърлят котва някъде наблизо. Но не до брега, за да не ги забележат. После изпрати лодката да ме вземе. Ще ви чакам в ранния следобед на входа на пещерата. Щом се кача на кораба, потегляме към Франция, приятелю!

— Но, капитане — опита се да възрази слугата, — кой ще изведе кораба през скалния проток? И как ще обясните отсъствието си от Блекхийт Хол?

— Обмислила съм и двата въпроса, Ив-Пиер — увери го Женевиев. — Стигнах до заключението, че ти ще изведеш „Ла Бел фий“ през скалите, колкото и да не ти харесва тази мисъл. Смятам, че ще се справиш отлично.

Спътникът й само я изгледа и замислено кимна.

— Ако морето е тихо и небето е ясно, сигурно ще го направя. Но това все още не решава проблема за напускането на Блекхийт Хол. Не можете да заминете сама за толкова дълго време, мадмоазел.

— Зная, но сега ще ти обясня какъв изход намерих. Ще разкрия истината на Емелин и ще я помоля за помощ.

— О, капитане, нима смятате това за разумно? — попита невярващо Ив-Пиер. — Ами ако се разприказва?

— Не ми се вярва — отговори замислено Женевиев. — Ще я заплаша с незабавно уволнение и няма да й дам препоръки. Но тя ще предпочете да остане, защото е влюбена в Уентуърт, камериера на Джъстин.

— Този проклетник! — извика сърдито Ив-Пиер. — Още по-нахален е и от оня нещастник Кинси.

— Може и да си прав. Но Емелин наистина го обича. Сигурна съм, че ще си държи устата. Ще обясни на останалите, че страдам от нерви, имам непоносима мигрена и не позволявам да ме безпокоят по време на тежките пристъпи. Ще им каже, че обикновено се заключвам в стаята си и настоявам за абсолютно спокойствие. Само Емелин има право да се грижи за мен и да ме обслужва. Единственият лек за нервите ми е пълна тишина и почивка. Как смяташ, добре ли съм го измислила?

— Намирам, че сте ужасно зле възпитана, мадмоазел — отговори ухилено слугата. — Но сте и много умна. Никога не сте боледували, но съм сигурен, че само за един ден ще убедите цялата къща в мъчителните си страдания и ужасното си душевно състояние. Слугите ще има да се чудят, но никой няма да се осмели да ви задава въпроси. Планът ви е отличен, но само в случай, че влюбеното момиче изиграе докрай ролята си.

— Не се тревожи за нея. Сигурна съм, че ще ни помага — отговори уверено Женевиев. — Твоя задача е корабът да пристигне навреме на уреченото място.

Емелин, която ужасно скучаеше в тази стара къща, с въодушевление се съгласи да участва в заговора. Обеща да разпространи навсякъде новината за въображаемата болест на Женевиев, да се премести в нейната стая и да не позволи никому да влиза при нея.

— В никакъв случай не напускай спалнята ми — втълпяваше й Женевиев. — И не допускай мисис Финчъм, която има ключове за цялата къща, да влезе сама.

— Успокойте се, милейди, ще направя всичко, както трябва — обеща Емелин и големите й кафяви очи засвяткаха от въодушевление. — Аз ще се погрижа за всичко тук, докато вие успеете да измъкнете от затвора родителите си и господин брат си. О, мадам, толкова съм развълнувана! Колко хубаво ще бъде, ако след няколко дни ги доведете тук!

— Благодаря ти, Емелин, но това не е толкова просто — отговори развеселено Женевиев. — Нищо чудно да ми се наложи многократно да прекося Ламанша, преди да ги намеря. Затова трябва да подготвим всичко, както трябва. Никой не бива да ни заподозре — дори Уентуърт.

Момичето се изчерви и плахо сведе очи.

— Разбирам, милейди. Не се бойте, че Уентуърт ще чуе от мен дори думичка. Вярно е, той ме харесва, но трябва да положа известни усилия, за да получа онова, което аз искам от него. Много е горд — също като господаря си.

— Отлично — промърмори с облекчение Женевиев. —

— Ще наредиш да ти носят храната в стаята. Кажи на мисис Финчъм, че не ти позволявам да ме оставяш нито за миг сама, когато съм зле. Ако възникнат трудности, ще трябва сама да измислиш нещо.

— Да, милейди. Не се тревожете за мен. Няма да ви изоставя.

— Много добре. Ще се върна по-рано от лорд Джъстин, но ако случайно се появи тук преди мен, опитай се да го държиш далече от стаята ми.

— Разбира се, милейди. Ще направя всичко, което зависи от мен — увери я тържествено момичето.

— Добре. Време е да тръгвам. Всичко хубаво, Емелин.

— Желая ви много щастие, милейди.

Женевиев беше доволна, че е сторила всичко необходимо, за да запази в тайна плановете си. Взе вързопчето с дрехи и един фенер и с туптящо сърне заслиза по стръмните стълби.

Стори й се, че е минала цяла вечност, докато чакаше пред входа на пещерата и непрекъснато се взираше в морето. Най-после, когато вече беше сигурна, че Ив-Пиер е разбил кораба в скалите и го е потопил, малката лодка на „Ла Бел Фий“ се появи на хоризонта. Мъжете гребяха с все сили към нея и Женевиев скоро разпозна Ив-Пиер и Тибо.

Вдигна вързопа над главата си, за да не се намокри, и се втурна в бушуващото море, за да пресрещне лодката. Хвърли нещата си на Тибо, покатери се като котка през борда и веднага се обърна към откритото море, където я очакваха корабът и екипажът й.

14

„Ла Бел Фий“ беше неузнаваем.

След бягството си от Франция Женевиев дълго време беше размишлявала как най-добре да прикрие кораба си, за да не се вижда в нощната тъмнина и френските власти да не могат да го идентифицират. Първоначално възнамеряваше да го боядиса черен, за да се слива с нощния мрак. После обаче й хрумна, че никоя нощ не е напълно черна. Луната и звездите почти всяка нощ изпращаха сребърните си лъчи към земята и морето и ги потапяха в мека светлина. Тъмнозелените морски води отразяваха лунните лъчи, а гребените на вълните блестяха като живак и морето изглеждаше обвито в странно сивосинкаво сияние. Денем боядисаният в черно кораб също щеше да привлича върху себе си вниманието, затова Женевиев реши, че най-подходящият цвят за маскировка е сребърносивият.

Тя огледа внимателно кораба си и със задоволство установи, че не се е излъгала. Никой нямаше да открие шалупата, докато не се озове в непосредствена близост до нея. Изненада се, когато видя, че „Ла Бел Фий“ е заприличал на призрачен кораб.

Корпусът над водното равнище, мачтите, такелажът… всичко беше боядисано в сребърносиво. Дори платната бяха в същия цвят. Въздействието беше наистина необикновено, а различието с предишния кораб беше направо смайващо.

На носа беше изрязана дървена женска фигура, която много приличаше на Женевиев. По-рано изглеждаше като жива, но сега беше същински демон с веещи се червени коси и лакирано в сиво лице. Тайнствените зелени очи бяха прикрити от яркочервена маска.

Името на кораба също беше променено. С огромни черни букви бяха изписани думите: „Кримсън Уич“.

— Добре дошла на борда, капитане — поздрави я Беноа и й подаде ръка да се прекачи през перилата. — Радваме се, че сте отново при нас.

— Аз също се радвам да ви видя — отговори с блеснали от радост очи Женевиев. — Както виждам, свършили сте отлична работа. Целият екипаж заслужава похвала.

— Благодаря ви, капитане. Надявам се да останете доволна.

— Сигурна съм в това, Беноа. — Без да скрива вълнението си, Женевиев се обърна към Емил, който държеше кормилото: — Кормчио, увеличи скоростта с два възела — заповяда задъхано тя. — Отиваме си в къщи. Отиваме си в къщи!

Хвърлиха котва далеч от френския бряг. Дълго след падането на мрака спуснаха на вода двете корабни лодки и загребаха към брега, където се намираше малкото селище Довил. Марк и Пернел останаха на борда, а Емил трябваше да откара обратно на шалупата двете малки лодки.

— От седмия ден нататък ще идваш всяка нощ на брега да ни чакаш, Емил — нареди сериозно Женевиев. — Чакай точно един час и ако ни няма, се връщай на кораба. Ако не се върнем на дванайсетата нощ, чакай ни два часа. На следващия ден „Кримсън Уич“ ще отплава за Англия дори ако не се е събрал целият екипаж. Това важи и за мен, ясно ли е! Няма да допусна сигурността на всички да бъде заплашена заради глупостта на един. Разбра ли ме, Емил?

— Да, капитане — отговори момчето.

Женевиев изпитателно изгледа останалите членове на екипажа, които закимаха с мрачни лица.

— Добре — каза тя.

Хвърли на Емил въжетата на втората лодка и момчето сръчно ги завърза за първата. Трудно щеше да се справи с гребането и същевременно да влачи на буксир другата лодка. Но младата жена беше сигурна, че верният й моряк ще свърши работата си.

Щом лодките се отдалечиха от брега, тя заповяда на Беноа и Рупърт да отидат в стопанството Фентен и да докарат каручка с впряг силни коне. Тя самата щеше да тръгне с останалите и да ги очаква на пътя за Париж.

Според пресмятанията й щяха да минат три дни, докато достигнат столицата. После имаше на разположение не повече от пет дни, за да се заеме с разследванията си, а след това трябваше да се върне бързо обратно на кораба, за да стигне в Блекхийт Хол преди Джъстин.

За да ускори нещата, тя раздели екипажа на четири групи. С парите, останали от продажбата на накитите, мъжете трябваше да закупят контрабандни стоки. Ако не им стигнеха парите, Женевиев разреши да откраднат необходимото. Беноа, Рупърт и Давид трябваше да купят коняк, коприна и други стоки, подходящи за продажба в Англия, от които щяха да получат добра печалба. Тибо и Фабиен щяха да доставят оръжия и муниции. Оливие и Силвестър отговаряха за набавянето на хранителни припаси. Женевиев и Ив-Пиер щяха да се опитат да съберат колкото се може повече сведения за съдбата на семейство Сен Жорж.

Сърцето лудо се блъскаше в гърдите на Женевиев, когато застана пред мрачните, заплашителни стени на Консиержерията. Старият дворец беше разположен на северния бряг на Ил де ла Сите в сърцето на Париж и бил построен през тринадесети век под владичеството на крал Филип Четвърти. Постройката била завършена през четиринадесети век. Нищо чудно, че са я строили толкова дълго, мислеше си младата жена. Зданието беше стабилно и изглеждаше страшно дори на дневна светлина. А нощем, обляно от лунната светлина, беше направо ужасяващо. Как можа да си помисли, че ще проникне в този строго охраняван затвор!

Женевиев беше клекнала в задния край на източната балюстрада на Пон О’Шанж, скрита зад тесния корниз на каменния мост. От скривалището си ясно виждаше четириъгълната порта Де л’Оролож, построена през 1334 година от крал Жан Втори, наречен Добрия. В четириъгълната кула беше вграден първият обществен часовник на Париж и Женевиев ясно виждаше в бледата светлина на големите черни фенери, разположени от двете страни на моста, че след няколко минути ще настъпи полунощ.

По-назад бяха разположени две кръгли кули, между които беше входът за крепостта. Нямаше никаква надежда да се промъкне покрай стражите, застанали пред портите, затова изчака да се обърнат с гръб към нея и пропълзя към края на моста. Даде знак на Ив-Пиер да я последва. Двамата се разбираха без думи.

Притиснаха се към страничните стени, потънали в нощната сянка, и изчакаха стражите, които патрулираха по булеварда, отново да заемат мястото си пред тежката желязна порта с позлатена украса, през която се влизаше в разположения непосредствено до замъка параклис.

Когато беше сигурна, че не могат да я видят, Женевиев се плъзна безшумно към едно от старите дървета в края на улицата и се прикри зад широкото грапаво стъбло. Разви въжето, което беше преметнала през рамо, хвана единия му край, снабден с желязна абордажна кука, и го преметна през клоните на дървото. Листата прошумяха едва чуто и шиповете на куката се забиха в един дебел клон. Младата жена дръпна няколко пъти, за да е сигурна, че куката се е заловила здраво, и се покатери по стъблото. Когато изчезна в зелената корона, Ив-Пиер я последва. Двамата се настаниха на върха и издърпаха въжето.

Останали без дъх, мъжът и жената се вслушваха в шумовете на нощния град. След малко Женевиев решително се смъкна по един клон, разположен почти до стените на Консиержерията. Надигна се и метна куката нагоре, надявайки се да я закачи за някои от острите каменни фронтони над прозорците на третия етаж на сградата. За съжаление куката се удари в покрива и с трясък се изпързаля надолу. Въжето се опъна с такава сила, че Женевиев за малко не загуби равновесие. Клонът се разлюля и пъшкането на Ив-Пиер зад гърба й отекна като изстрел в ушите й. Но тя успя да сграбчи клона над главата си и да се задържи в това положение. Дясната й ръка стискаше отчаяно дебелото корабно въже. Куката не успя да достигне каменната настилка на улицата. Със свито от ужас сърце Женевиев бързо я изтегли нагоре, молейки се стражите да не са забелязали нищо.

— Какво става? — попита остър мъжки глас и един от постовете изтича в посоката, от която идваше шумът. Без да смеят дори да си поемат дъх, Женевиев и Ив-Пиер останаха вкопчени в клоните. В този миг през улицата притича бездомен пес и лаят му отекна пронизително в нощната тишина. Мършавото животно се отри в портите на крепостта и успокоено продължи пътя си.

Мъжете се изсмяха.

— Я вижте! Някакво си бездомно псе, което си търси храна! — извика един от тях. — Не си губи времето да го гониш. По-добре ела да чуем как завършва историята на Талбо с хубавата Соланж!

Мъжът вдигна рамене и се присъедини към другарите си.

Женевиев и Ив-Пиер поеха дълбоко дъх и безмълвно се спогледаха. Бяха на косъм от разкриването. Разтърсвана от студени тръпки, Женевиев се надигна и се опита да спре треперенето на ръцете си, за да метне още веднъж абордажната кука.

— Нека го направя аз, мадам — предложи шепнешком Ив-Пиер.

— Не — промърмори едва чуто тя. — Сама ще го хвърля. За нейно голямо облекчение този път куката се закачи здраво за каменния ръб на фронтонния прозорец и не падна. Женевиев огледа внимателно улицата, изтри мокрите от пот ръце в панталона си, хвана се за въжето и скочи от клона. Само след минута вече се катереше по стената на крепостта. Трябваше да бърза, защото постовете всеки миг можеха да я открият. Най-после достигна фронтонния прозорец и се настани на върха. Спря да си поеме дъх и издърпа към себе си дългото въже. Нави го през рамо и скочи на покрива.

Покривът се спущаше стръмно надолу и на два-три пъти Женевиев едва успя да се задържи. Плъзгането надолу означаваше сигурна смърт. Държеше се за железните украси на двустранния покрив и пълзеше опипом напред, стараейки се да запомни обстановката. Високите тесни комини й помагаха да се прикрива. Облягаше се на тях и почиваше, без да рискува да падне или да я открият. Беше се постарала да запамети точно основния план на крепостта. Пред централния затвор имаше триъгълен вътрешен двор, облицован с квадратни каменни плочи, където някои от затворниците можеха да се разхождат и да поседнат под единственото криво дърво с увиснали клони, което растеше в ъгъла на изоставената цветна леха. Оттам се виждаше една от черните железни порти с остри шипове на върха.

След като достигна покрива над вътрешния двор, Женевиев внимателно огледа обстановката. Дървото не беше много високо и нямаше да й бъде от полза. Но щеше да бъде възможно да се спусне в двора въже, затворниците да се покатерят на покрива на крепостта и да излязат по опасния път, предприет от нея самата. Решителността й помръкна, защото знаеше, че родителите й нямаше да могат да се справят с опасностите на пътя към свободата. Само Вашел щеше с лекота да се покатери по въжето. Имаше още една възможност: да спусне в двора кош, някой от родителите й да влезе в него, да го завърже за здравото въже и с помощта на един или двама силни мъже да изтегли коша на покрива.

Сега трябваше да разбере дали в крепостта са затворени членове на семейството й или приятели. В такъв случай възнамеряваше да подкупи някои от постовете, за да ги пуснат след залез слънце в двора.

Женевиев внимателно уви дебелото въже около близкия комин и се спусна по него към един от прозорците. Успя да различи очертанията на коридора и вратите на множество килии. Всички бяха заключени. Приготви се да се качи отново на покрива, когато в коридора се появиха Клод Рамбуйе и един от надзирателите. Човекът раздрънка тежката връзка ключове, отключи една от вратите и направи знак на мъжа, седнал на нара, да се изправи. Женевиев познаваше затворника: шевалие Дьо ла Тур-Жоли, един от приятелите на Вашел. Едва не изписка от ужас, защото младежът беше измършавял и мръсен до неузнаваемост. Клод го удари с юмрук в челюстта и затворникът едва се удържа да не падне. Ах, колко й се искаше да разбие прозореца, да нахлуе вътре и да си отмъсти за всички злини, сторени й от този човек. Но трябваше да запази спокойствие. Трепереща от гняв, тя се изтегли на покрива и тръгна по обратния път към източната стена.

Беше изминала повече от половината разстояние, когато зад един комин внезапно изникна тъмна фигура. Вцепенена от ужас, Женевиев не можа да реагира. Мъжът я сграбчи за рамото и я притисна до стената на комина. Двамата се хлъзнаха и едва не се строполиха в двора.

— Не викай и не се опитвай да се съпротивляваш! — изсъска в ухото й непознатият. Женевиев почувства топлия му дъх и ужасът й изчезна. — Не ми се вярва, че ще повикаш стражата, аз също нямам такива намерения. Освен това можем да се подхлъзнем, а смъртта на каменните плочи съвсем не е приятна, уверявам те.

Женевиев разбра, че непознатият имаше право и не направи опит да се освободи. Само обърна лице и сърдито впи очи в неговите. Смаяно установи, че чужденецът е предрешен също както и тя. Носеше черна копринена маска, която обхващаше цялото му лице и тесен черен панталон.

Разрошената от вятъра коса беше катраненочерна, но слепоочията бяха посребрени. Очите бяха сиви и блещукаха като диаманти на лунната светлина. Очертаният под маската нос приличаше на орлов клюн, а пълните чувствени устни под тънките мустачки бяха полуотворени и разкриваха два реда равни бели зъби, които образуваха ярък контраст със загорялата от слънцето кожа. Това несъмнено беше скандално известният Шпионин, когото хората наричаха още и Черния Мефисто…

Мъжът се притискаше до Женевиев, за да я задържи до комина, и тя почувства колко стройно и гъвкаво е тялото му. Обхвана я страх и едновременно с това внезапна възбуда наелектризира кръвта й.

— Пусни ме! — извика тя и го блъсна.

— Не викай! — изсъска той. — Да не искаш да дойдат войници?

— Не, разбира се, че не.

— Тогава стой мирно, проклето хлапе, и се опитай да ми обясниш какво търсиш тук и защо се промъкваш като котка по покривите. Нима не разбираш колко лесно можеш да загубиш равновесие? Каква игра играеш, момче? Още не си дорасъл дори да се бръснеш, а си се изкатерил чак тук.

Под яркочервената маска очите на Женевиев се разшириха. Нощният посетител явно я смяташе за момче.

— Не ви засяга защо съм тук, мосю — отговори ледено тя. — Освен това не смейте да ми задавате въпроси, защото съм сигурна, че властите ще се заинтересуват много повече от вас, отколкото от мене. Сигурна съм, че именно вие сте скандално известният Черен Мефисто, а за главата ви е обявена голяма награда. Полицията сигурно би искала да узнае нещо повече за връзките ви с роялистите.

Чужденецът се усмихна тайнствено и отслаби желязната си хватка, но остана близо до нея, за да не се опитва да му се изплъзне.

— Откъде-накъде ме смяташ за верен привърженик на краля, момче? — попита хладно той, без да потвърждава или да отрича, че е Черният Мефисто.

— Знам какви са членовете на събранието — отговори откровено Женевиев. — И макар някои слухове да твърдят, че вие сте един от тях, самото обстоятелство, че сте се изкачили на този покрив, доказва обратното. Освен това се говори, че сте английски шпионин, но и в това се съмнявам.

— Така ли? И защо? — осведоми се чужденецът. Около ъгълчетата на устните му играеше развеселена усмивка.

— Говорите френски като същински французин, мосю. Не се усеща типичният английски акцент. Ни най-малко. Освен това и маниерите ви не са на англичанин — добави тя, мислейки за небрежните, елегантни движения на мъжа. Жестовете му бяха бързи и отривисти. Погледна го и вдигна рамене. — Искам да кажа, че говорите не само с устата, а и с ръцете — като истински французин.

— Много си проницателно, момче, и имаш дарба за наблюдение — отбеляза чужденецът. — Но все пак не си достатъчно ловък за опасната работа, с която си се заловил. Върни се у дома. Много си млад да излагаш главата си на гилотината.

— О, аз нямам такива намерения. Вярно е, че главата ми виси на косъм, мосю, затова ви моля да не се намесвате в делата ми. Бъдете любезен да отстъпите настрани, за да продължа пътя си. И без това загубих достатъчно време.

Вместо да я освободи, чужденецът се подпря с две ръце на комина.

— В Консиержерията са затворени близките ти, нали? — осведоми се почти нежно той.

Женевиев измъчено прехапа устни.

— Не знам — призна тя. — Опитвам се да ги открия. Одеве обаче видях един стар приятел. През прозореца. Онзи негодник Клод Рамбуйе го удари!

В очите й нахлуха сълзи.

— И реши да подражаваш на Черния Мефисто, така ли? Ако искаш, ще ти помогна — прошепна с готовност чужденецът.

— Не — поклати глава Женевиев. — За да ми помогнете, трябва да ви открия имената на роднините си. Благодаря ви, мосю, но… Не мога да ви се доверя. Никому не мога да се доверя, разбирате ли?

— Добре, момче. Няма да настоявам.

— Тогава ми позволете да се оттегля. Довиждане, мосю.

Женевиев рязко се извърна и черната кадифена панделка, с която бяха вързани косите й, се закачи на грапавата повърхност на комина. Младата жена разтърси глава, за да се освободи, но не успя. Медноцветните плитки се спуснаха на гърба й и силният вятър ги развя около стройната й фигура.

— Божичко! — промърмори смаяно маскираният мъж. — Младо момиче!

Черният Мефисто, защото това наистина беше той, хвана младата жена за ръката и втренчи очи в лицето й. Познаваше много жени, но нито една от тях не би рискувала живота си по този дързък, безумно смел начин.

Когато откри тънката фигурка, която се изкатери на покрива по въжето и гъвкаво запълзя по покрива на затвора, той усети възхищение от смелостта на непознатото момче. Сега, когато установи, че има пред себе си жена, загуби ума и дума. Вгледа се в развените от вятъра коси, в дръзкото младо лице и в изразителните очи, които просветваха под червената копринена маска.

Триста дяволи! Тази девойка беше омайващо красива, смела и дръзка до безумие! Въпреки всички настойчиви предупреждения, които настойчиво му нашепваше разумът, Черният Мефисто се почувства неотразимо привлечен от непознатото момиче. То можеше напълно да се мери с него. Внезапно му се стори, че вижда себе си като в огледало, в което са отразени всички скрити стремежи на душата му. Разбра, че цял живот е чакал именно тази жена. Стоеше насреща й като омагьосан, забравил кой е и къде се намира. Двамата останаха сами в света.

— Коя си ти? — прошепна дрезгаво той. — Коя си, кажи?

— Познават ме под името капитан Лафол. Корабът ми се казва „Кримсън Уич“ — отговори тихо Женевиев, обхваната от същото странно напрежение, което всеки момент можеше да експлодира.

Сърцето й трепереше от възбуда. Желанието, изписало се по лицето на Черния Мефисто, беше повече от ясно.

Сигурно съм полудяла, помисли си тя. Но внезапно връхлетелите я чувства все повече се засилваха и копнежът да усети устните на този чужденец върху своите стана почти непоносим.

— Сигурен съм, че това не е истинското ти име — промърмори задъхано мъжът. — Но ти подхожда. Аз обаче ще те наричам Руж. Открай време имам слабост към червени коси.

Сякаш отгатнал мислите й, той сведе глава и впи устни в нейните.

Без да съзнава какво прави, Женевиев отговори на целувката му. И през ум не й мина да се съпротивлява. Не усещаше нищо друго, освен сладостта на прегръдката му. Кръвта пулсираше във вените й, а по нервите й пробягваха електрически искри.

Езикът му се плъзна по очертанията на устните й, после със сила ги раздели и проникна в нежната, податлива сладост на устата й. Ръцете му се заровиха в косата й и я опариха като огън. Устата му остави пламтящи следи по цялото й лице. Ноздрите му омаяно вдъхваха нежния аромат на лилия, който се излъчваше от тялото й. Някъде в най-далечния ъгъл на съзнанието му изникна смътен спомен, който обаче изчезна също така бързо, както се беше появил.

Мъжът се притисна плътно до тялото на прекрасната непозната, забравил и себе си, и опасността, която ги дебнеше. Усети как бедрата й потрепераха под натиска на слабините му и отново впи устни в нейните. Ръцете му се плъзнаха по копчетата на черното домино, за да освободят нежната й шия.

— Прекрасно, просто прекрасно — мълвеше дрезгаво мъжът. Топлият му дъх галеше нежната извивка на врата й.

Женевиев се олюля в обятията му. В сърцето й се надигаше изпепеляващо желание. И по-рано я бяха целували, но никога по този начин. Дори Джъстин, съпругът й, не беше я целувал така…

Джъстин!

Света Дево! Какво правеше тя? Нали беше омъжена жена! Защо се целуваше с този чужд човек? Не знаеше дори името му!

Най-после разумът проговори и младата жена рязко се отдръпна. Вдигна ръка и му залепи силна плесница.

— Как се осмелявате? — изкрещя сърдито тя и се разтрепери от гняв, че някакъв непознат е успял да събуди в сърцето й толкова силни чувства. Беше забравила дори съпруга си, семейството и всичките си дръзки планове. — Да не съм ви някоя обикновена уличница, с която можете да се забавлявате на всеки покрив! Аз съм дама, дама от висшето общество, ясно ли ви е! — прибави тя, проклинайки дръзката си уста, която за малко не издаде истинската й самоличност. Скочи и хукна напред, преди непознатият да успее да я задържи.

— Руж! — извика след нея Черният Мефисто. Беше уплашен до смърт, че ей сега ще я види да се срутва надолу по стръмния покрив. — Върни се, моля те!

Но тя не спря и мъжът не посмя да я последва, защото се боеше, че в страха си младата жена ще направи някоя погрешна стъпка и ще се строполи от покрива.

Нищо, че беше избягала. Непременно ще я срещна отново, мислеше си шпионинът. Щом се опитва да открие семейството и приятелите си в Консиержерията, тя скоро ще се появи пак. С дръзката си до безумие смелост няма да остави неизяснени неща.

Сигурно щеше да претърси не само крепостта, но и храма, където също беше пълно със затворници. Щеше да присъства и на Гревския площад, където всекидневно се извършваха екзекуции. Той трябваше също да посещава тези места и да наблюдава внимателно. Следващия път нямаше да я остави да му се изплъзне толкова лесно.

Коя ли е? — питаше се непрекъснато той. Странно защо му се струваше, че я познава отдавна. Трепна от изненада, когато проумя, че е намерил жената на своите мечти. Въпреки това обаче трябваше да изясни въпроса с нейната самоличност.

Беше му казала, че я наричат капитан Лафол и че е командир на „Кримсън Уич“. При този спомен едва не избухна в смях. Толкова абсурдна беше мисълта, че може да има жена, командир на кораб! После обаче си спомни гъвкавите й движения по въжето и очите под черната копринена маска се присвиха. Тази жена се катереше така, сякаш беше свикнала с корабните въжета, също като него. Да не би пък да беше казала истината? После си припомни мига, когато едва не беше му разкрила истинското си име. Мадам, беше казала тя, мадам коя?…

Болка прониза сърцето му, когато внезапно осъзна, че жената, която го беше омагьосала, има съпруг.

Каква ирония на съдбата, замисли се мрачно той. Когато я притисна в обятията си, напълно забрави, че самият той е обвързан в брачни окови.

— По дяволите! — изруга мъжът в мрака, покатери се през западната стена и се спусна по въжето си към площад Дофин.

Жена му не го обичаше. Двамата се бяха оженили по принуда и тя ясно му показваше, че желае да върви по свой собствен път. Но кака така Руж се движеше свободно, щом беше обвързана в брак?

Черният Мефисто стремително скочи на земята. Дългото дебело въже падна след него, той сръчно го улови, зави го на руло и го преметна през рамо.

Само минута по-късно шпионинът подкара малката си лодка покрай площад Верт Галант, намиращ се на западния край на остров де ла Сите, прекоси реката и спря край Рив Гош. Там живееше дядо му, който щеше да го подслони тази нощ.

15

— С голямо съжаление узнах, че по време на отсъствието ми не си се чувствала добре, Женет — каза учтиво Джъстин и поздрави жена си със сдържана целувка. Двамата се срещаха за първи път след пристигането му в трапезарията на Блекхийт Хол.

Женевиев се извърна и промърмори някакъв банален отговор. Като си спомни безбройните оплаквания, изброени пред него от Емелин, Джъстин отвратено изкриви лице. Тогава се разтревожи и дори се изплаши, че жена му е сериозно болна. Сега обаче разбра, че тя просто се е поддала на променливите си настроения и е страдала единствено от истерични пристъпи.

Женевиев беше бледа и имаше тъмни кръгове около очите, но Джъстин беше убеден, че е измислила всички тези страдания само за да го държи далеч от леглото си. Каза си, че би могла да си спести усилията — той нямаше намерение да се натрапва там, където очевидно не беше желан.

Като стигна до това заключение, Джъстин сметна, че въпросът е приключен, и посегна към пакета вестници, донесени от Лондон и оставени до чинията му.

Женевиев бавно пиеше чая си, облекчена, че Джъстин й обръща толкова малко внимание. Страхуваше се от изпитателния му поглед, страхуваше се и самата тя да не се издаде, че по време на отсъствието му не е боледувала истински. Под изкуствената бледнина на кожата й, постигната с помощта на дебел слой оризова пудра, проблясваше здрав слънчев загар, придобит при дългите й разходки по улиците и пазарите на Париж, където подслушваше приказките и мърморенето на буржоазията. Беше положила всички усилия да узнае нещо за съдбата на близките си. Лицето и ръцете й бяха изподраскани от дърветата на булевард дьо Пале, коленете й бяха подути и посинели от мъчителното катерене по покрива на Консиержерията. Ръцете й бяха загрубели и имаха мехури от въжето, с което се беше изкатерила по стената. Цялото тяло я болеше.

Но резултатът си струваше положените усилия и Женевиев усещаше гордост за себе си и екипажа си. Бяха положили добро начало. Бяха освободили от затвора шевалие Дьо ла Тур-Жоли и още двама мъже.

Женевиев и Ив-Пиер се принудиха да ги изтеглят на покрива с коша, защото пленниците бяха толкова слаби, че едва се държаха на краката си. Не можаха да се изкатерят по въжето, но после слязоха сами по опасния покрив. Тибо и Фабиен ги отведоха на сигурно място. На следващата сутрин се измъкнаха от града, преоблечени като монахини. Женевиев намери костюмите в гардероба на дядо си.

Накрая младата жена съчини подигравателно стихотворение, посветено на Клод Рамбуйе, връчи го на едно парижко хлапе и го помоли да го предаде на получателя, придружено от яркочервена копринена маска. О, как й се искаше да види лицето на Клод, когато получаваше посланието й! Той нямаше да разгласи нищо от случилото се, защото не искаше да го сметнат за глупак. Но Женевиев изпрати копие от сатирата в редакцията на един радикален вестник. Още същия ден описанието на бягството на тримата аристократи, придружено от злобна карикатура на Клод, беше публикувано.

Женевиев и екипажът на „Кримсън Уич“ отведоха тримата благородници в Англия и им дадоха малко пари в брой, за да започнат нов живот. После моряците свалиха капитана си край входа към пещерите и разтовариха контрабандните стоки, които възнамеряваха да продадат на доверените си хора от Пензанс. След като се освободиха от плячката, наполовина закупена и наполовина открадната, моряците насочиха Шалупата към скривалището, в което щяха да очакват по-нататъшни заповеди.

Размишлявайки за нещата, които беше преживяла във Франция, Женевиев не можеше да си представи, че оттогава са минали четиринадесет дни. Все още трепереше от страх и вълнение. Най-много се боеше, че някой ще узнае за подвизите й и ще я предаде. Едновременно с това умираше от желание да се довери някому.

Какво ли щеше да стане, ако някой, а може би дори съпругът й, узнаеше за срещата й с Ноар, както беше нарекла мъжа, смятан от нея за Черния Мефисто? Напразно се опитваше да го прогони от мислите си. Винаги, когато си припомняше среднощната им среща, я изпълваше необясним копнеж. Струваше й се, че този човек е същински дявол, щом с една-единствена целувка беше успял да запали в тялото й огън и едновременно с това беше откраднал и сърцето й. Все още усещаше вкуса на устните му върху своите, сякаш бяха минали само няколко минути от мига, в който я беше целунал. Мислите й непрекъснато се връщаха към него. Всяка нощ сънуваше горещите му обятия.

Въпреки че полагаше всички усилия да задуши нахлулите в сърцето й чувства, Женевиев не можеше да потисне надеждата да го види отново, макар да признаваше пред себе си колко невероятна е подобна възможност. Инстинктът обаче й подсказваше, че пътищата им скоро ще се срещнат. Това беше предопределение на съдбата. Усещаше, че въпреки чувството си за чест и дълг двамата с Ноар скоро щяха да станат любовници. Казваше си, че не бива да го допуска — тя беше омъжена жена и бъдещето й беше свързано единствено с Джъстин. Каквото и да станеше, беше осъдена да прекара остатъка от живота си с него. Беше се заклела във вярност пред олтара и не можеше да захвърли клетвата си заради моментна любовна страст. Но копнежът за любов заплашваше да надделее. По-силно от всичко на света желаеше да опре глава на рамото на любимия си, да се сгуши в него, макар и за миг.

Вдигна очи към края на масата, където седеше мъжът й, скрил лице зад вестниците. Погледни ме, Джъстин, помоли се тихо тя. Аз съм много повече от онова, което виждаш. Но мъжът насреща й беше задълбочен в четене и не забеляза умолителния поглед на жена си.

Никога преди това Женевиев не беше се чувствала толкова потисната и вътрешно раздвоена.

Както всички делови работи, така и многобройните предприятия на Джъстин не вървяха гладко и само след седмица той отново беше принуден да напусне Блекхийт Хол. Този път съобщи на жена си, че ще отсъства повече от месец, и тя не знаеше дали да плаче или да се чувства облекчена.

От една страна се беше надявала двамата да поживеят по-дълго заедно и може би да оправят недоразуменията, възникнали помежду им. Въпреки многообещаващата целувка пред олтара бракът им не вървеше добре и положението все повече се влошаваше. Много й се искаше да изяснят нещата помежду си.

Джъстин беше красив мъж и я привличаше, но тя не успяваше да проникне през хладната, самонадеяна фасада, която скриваше истинската му същност. Усещаше силно желание да запрати по дяволите собствената си напудрена физиономия и да му разкрие истинското си аз. Надали щеше да остане равнодушен, ако разбереше, че има насреща си нещо повече от повърхностната, глупава хлапачка, която беше виждал досега. Но това щеше да стане възможно едва когато узнае със сигурност какво е станало с родителите й и брат й. Ако сега му разкрие истината, мъжът й непременно ще побеснее от гняв и ще й забрани да търси близките си. Не беше сигурна, че ще й предложи да продължи търсенето вместо нея, още повече, че деловите въпроси отнемаха голяма част от времето му. От друга страна се радваше, че е принуден да пътува из страната, защото можеше да използва отсъствието му и да се погрижи за осъществяването на собствените си планове. Успехът на първото й начинание събуди в сърцето й надежда да измъкне близките си живи и здрави от Франция. Само дано не ги екзекутират дотогава. Женевиев беше сигурна, че родителите й са живи, иначе непременно би чула нещо за тях по улиците на Париж. Баща й беше известна личност и екзекуцията му щеше да вдигне голям шум.

Трябваше да използва отсъствието на Джъстин, колкото и неприятно да й беше това. Мъжът й явно не се интересуваше от нея и тя се боеше, че лекотата, с която се поддаде на очарованието на Ноар, до голяма степен се дължи на равнодушието на Джъстин. Ако мъжът й продължаваше да се държи по същия начин, тя щеше да се принуди да потърси другаде любов, за да утоли изгарящия копнеж.

Арман Шарбон я обожаваше и тя вярваше, че е била влюбена в него. Джъстин беше успял да я изтръгне от момичешките й мечти, но едва Ноар съумя да й покаже жената, която се криеше у нея. Ако мъжът й се беше постарал да се прояви като внимателен учител, тя щеше да му отвори сърцето си или поне щеше да се опита да го обикне. Но Джъстин не направи нищо друго, освен да нарани гордостта и суетността й, и точно това я направи податлива на чара на Ноар.

Ноар. Чужд човек, шпионин, на когото не знаеше дори името. Нямаше представа дали някога ще го види отново, но се стремеше към него с цялата си душа. Небрежната забележка на съпруга й, че е свободна да си вземе любовник, стига да проявява достатъчно дискретност, отново и отново кънтеше в съзнанието й. И без това беше престъпила законите на Англия и Франция и ако някой ден истината за дейността й излезеше на бял свят, щяха да я накажат най-строго. Защо тогава да не се отдаде на Ноар, ако й се удаде удобен случай и след като е явно, че Джъстин е равнодушен към нея? Нали всички високопоставени дами имаха обожатели? Какво значение имаше, ако и тя престъпеше брачните си клетви?

16

— Не ми харесва това, капитане — настояваше мрачно Беноа. — Не е редно да ограбваме моряци. Едно е да си контрабандист, но съвсем друго е да станеш пират!

— Така е — намеси се Рупърт. — Едва успях да се изплъзна от ръцете на един английски драгун, когато продавах стоката в Пензанс. Нямам никакво намерение да свърша в затвора или да ме хвърлят през борда.

Женевиев намръщено го изгледа.

— Пак ли си пил, Рупърт? — осведоми се язвително тя. — Престани да хленчиш като стара баба. Ако предците ти са били пирати като моите, щеше да разсъждаваш другояче. Много пъти са хвърляли разни бедняци като примамка за акулите, но те уверявам, че от никой свестен моряк не са се отървавали по този глупав начин. Кой пуска човека по гредата, за да се отърве от него? Пиратите, нали! А този път пиратите сме ние, глупако!

— Права сте, капитане. Не бях се сетил за това. — Очите на Рупърт заблестяха.

— Освен това — продължи остро Женевиев — ще ви кажа, че да ограбваш чужди моряци е почти същото като да крадеш от собствените си сънародници. Давид ми съобщи, че всички бъчви с коняк, които докарахме в Англия, са крадени!

— Вярно е — призна с неохота Беноа. — Но парите ни се бяха свършили, капитане. А англичаните много обичат нашия коняк.

— Прав си — отговори сухо Женевиев. — Получихме добри пари за него. Разделихме си печалбата и за общите разходи не остана почти нищо. Нямаме с какво да купим нови стоки, а да не говорим за парите, с които ще подкупим ония алчни гарвани от Консиержерията. Затова разберете, че трябва да ограбим някой кораб с ценен товар — нямаме друг изход.

— И аз така мисля — обади се Тибо. — Хайде, Беноа — настоя той — във Франция цари хаос, а в половин Европа се води война. Всеки ден французи убиват други французи, а имай предвид, че капитан Лафол не ни е заповядала да убиваме. Ще свалим екипажа на ограбения кораб в лодките и ще ги пуснем да си вървят. Това е много по-милостиво от онова, което биха направили с нас, ако ни заловят. Казвам ти, че ще ни оковат във вериги и ще ни захвърлят в трюма.

— Както кажете — съгласи се най-после Беноа. — Но трябва внимателно да изберем жертвата, за да не ни вдигнат във въздуха. Оръдията ни не са толкова големи, пък и са само четири.

— Значи решено? — Женевиев изпитателно изгледа наобиколилите я моряци. — Ще нападнем някой френски кораб и ще ограбим товара му.

— Да, капитане — извикаха в хор мъжете.

— Добре. Фабиен, вземи далекогледа и се изкачи на мачтата. Щом видиш нещо, веднага ми съобщи.

— Тъй вярно, капитане. — Мъжът се ухили и побърза да изпълни заповедта.

Женевиев разпредели задачите между останалите членове на екипажа. Всеки трябваше да знае задълженията си по обслужване на платната и на четирите шестфунтови оръдия. Мъжете бяха уверени, че ги очакват тежки часове, но се уповаваха на капитана си, който щеше да избере най-добрата жертва.

Щом се увери, че подготовката върви в пълен ход, Женевиев се оттегли в кабината си, седна на масата и скри лице в ръцете си. Имаше нужда да си почине.

Преди два дни Джъстин беше напуснал Блекхийт Хол. Само ден след него Женевиев беше изчезнала през тайния ходник и беше предоставила на Емелин да убеди персонала, че господарката на дома отново се е разболяла. Ала тъкмо отваряше тайната врата в ламперията, когато мисис Финчъм упорито затропа на вратата на спалнята й, изисквайки да я пуснат да влезе. Женевиев бързо се върна в стаята си, нахлупи едно боне на главата си и се загърна с дебел халат, за да не личи мъжкото й облекло. После се напъха в леглото, уви се с одеялото и помоли Емелин да отвори вратата.

Мисис Финчъм влезе забързано в спалнята и обясни, че е приготвила специално лечебно питие, което в миг ще излекува всичките й страдания. Женевиев простена от въображаема болка и мрачно изгледа Емелин, която едва не се задушаваше от смях. После увери икономката, че е изпробвала какви ли не средства, но всичко било напразно — болките в главата били направо непоносими. Олеквало й единствено когато лежала сама и необезпокоявана в затъмнена стая.

— Ще изпия лекарството, за да ви доставя удоволствие, мисис Финчъм — изхленчи тя. — Но ви моля да не ме тревожите отново.

Тази комедия разтърси нервите й също както и всекидневният театър, който разиграваше пред Джъстин.

Стана и си наля чашка коняк. Знаеше, че днес е взела съдбоносно решение. Корабът й можеше да пострада по време на нападението, някои от хората й също можеха да загинат.

Въпреки това не се съмняваше в правилността на решението си. Трябваха й много пари, за да събере информация и да подкупи пазачи и чиновници, които да й съобщят сведения за близките й.

Отначало възнамеряваше да продаде част от скъпоценностите, които беше получила при женитбата си с Джъстин, но бързо отхвърли тази идея. Мъжът й непременно щеше да забележи отсъствието им въпреки привидното си безучастие. Не можеше да рискува. Под хладната външност се криеше избухлив нрав и тя беше сигурна, че ще й поиска обяснение за изчезването на накитите и ще настоява да го получи.

Женевиев имаше право на свои пари, но Джъстин беше настоял сметките от покупките й да се изпращат направо на него. Сигурно се боеше, че жена му ще играе хазарт и ще затъне в дългове.

Женевиев въздъхна и изпи коняка на един дъх. Качи се на палубата и в този миг Фабиен изкрещя:

— Кораб на хоризонта! Кораб на хоризонта, капитане! — Мъжът размаха ръка и бързо слезе от мачтата. Скочи на палубата и подаде далекогледа на Женевиев. — Не съм много сигурен при това разстояние, но ми прилича на холандска рибарска лодка. Въпреки това съм почти убеден, че са вдигнали френско знаме.

— Холандска лодка? Чудесно! — извика Женевиев. — Имаме късмет!

Капитан Лафол познаваше този вид корабчета. Имаха кръгъл щевен и широка предна част. Нямаше да им се изплъзнат, защото шалупата беше много по-повратлива и побърза. Освен това дори тритонните кораби с дългата двадесет и четири метра имаха екипаж от дванадесет души, а на борда си носеха не повече от десет малки оръдия. Този тип кораби имаха твърде голям трюм. Ако бяха напълнили складовете си със стоки, плячката щеше да бъде значителна.

— Дали са ни забелязали?

Фабиен поклати глава. Очите му святкаха от напрежение.

— Чудесно. Да се приближим колкото се може по-незабелязано. Едва тогава ще открием огън.

Моряците веднага се хванаха на работа. Извадиха увитите във вълна патрони и барут от склада, подредиха гюллетата в близост до оръдията, за да са им под ръка и освободиха дулата от запушалките, за да могат веднага да стрелят. После напълниха всички ведра с вода, за да загасят веднага евентуално възникналите пожари и приготвиха брадвите, с които да отсекат строшените мачти и рей. Накрая навлажниха платната и изляха вода по палубите, за да не възникнат лесно пожари, ако имаха нещастието да ги улучи някое оръдие.

Женевиев беше сигурна, че мътната лунна светлина и блестящата пара, която се надигаше от морето, щяха да допринесат за това, неприятелят да забележи „Кримсън Уич“ едва в последния момент. Тогава смаяните моряци на холандската лодка нямаше да имат време да избягат.

Когато забеляза в далечината силуета на чуждия кораб, сърцето й заби от възбуда. Извика на Ив-Пиер, който държеше кормилото, да обърне шалупата така, че да се приближат към търговския кораб откъм дясната страна. После заповяда на хората си да отворят люковете и да приготвят оръдията.

— Стреляйте два пъти, веднага едно след друго — обърна се тя към Тибо. Лицето й беше мрачно. — Още с първия изстрел по корпуса трябва да ги уплашим до смърт.

Накрая нареди на Марк да вдигне знамето. За такива случаи беше приготвила кървавочервен флаг с избродирана женска глава, под която се кръстосваха две златни рапири.

Когато „Кримсън Уич“ наближи чуждия кораб, Женевиев пое кормилото, защото не си правеше илюзии относно уменията си да ръководи стрелбата. Оръдията бяха отлети от тежка стомана и бяха разположени върху подвижни лафети от брястово дърво, което се ценеше много поради своята издръжливост, трайност и съпротивителна сила. Силният откат се поемаше от дебели въжета и вериги, но системата все още не беше разработена добре и се случваше някое оръдие да отхвръкне на метър височина заедно с лафета си, след като беше даден изстрелът. Женевиев нямаше никакво намерение да се остави да бъде смазана от тежестта му. Само опитни моряци работеха като канонири.

Чакането беше мъчително. Внезапно мъглата се вдигна и тя разбра, че корабът е в обсега на оръдията им и че капитанът му е забелязал връхлитащата опасност. Той вече ревеше някакви заповеди и хората му тичаха към оръдията.

— Огън отдясно! — изкрещя Женевиев. — Огън!

„Кримсън Уич“ се разтърси от силния залп. После затанцува върху вълните, наклони се опасно настрани и през перилата плисна вода. Женевиев веднага овладя кормилото и се впусна да гони опитващия се да избяга кораб. Мирисът на барут я задушаваше. Обърна светкавично руля и корабът се завъртя така, че лявата му страна застана паралелно към десния борд на неприятеля.

— Огън отляво! — изкрещя дрезгаво Женевиев. — Огън!

Само след минути битката приключи. Холандският кораб претърпя доста сериозни повреди, а екипажът му не успя да даде нито един залп. Метнаха абордажните куки и двата кораба се доближиха плътно един до друг. Женевиев се прекачи през борда с осмина от хората си, снабдени с кървавочервени качулки, за да ни ги познаят и да сплашат още повече противниците си.

— Предайте се и ще пощадим живота ви! — изкрещя тя и скочи на палубата. Суеверните моряци застинаха по местата си и започнаха да се кръстят. Внезапно появилата се сред тях фигура приличаше на ангел на отмъщението, размахващ сребърната си шпага. Тази червенокоса пиратка със сигурност беше вещица.

— Искам само товара ви. Нямам интерес да ви убия.

Но матросите скоро се отърсиха от вцепенението си. Повечето от тях грабнаха оръжието, готови да се бият до смърт с пиратската орда. Капитанът и двама моряци паднаха убити в неравната борба, останалите след кратка съпротива бяха свалени в корабните лодки.

Женевиев и моряците се заеха да пренасят товара на „Кримсън Уич“. После побързаха да се отдалечат от бавно потъващия кораб, чийто корпус беше пробит от гюлле.

„Кримсън Уич“ пое курс към Довил. Там щяха да слязат на сушата и да потеглят към Париж, за да продължат опасното си дело.

17

Вашел Сен Жорж се притискаше до една от тухлените стени в тясната уличка, която минаваше зад елегантния някога Площад на победата. Беше застанал точно пред задната врата на Дом номер пет, градската къща на родителите му. Къщата беше потънала в мрак. Не се чуваше и най-малък шум. Вашел предполагаше, че там няма никой, но искаше да бъде сигурен. Огледа се внимателно и бързо пъхна ключа, който държеше в ръката си, в старата ключалка. Отвори и влезе.

Лъхна го миризма на спарено и веднага разбра, че тук доста време не са живели хора. Въпреки това реши да огледа къщата, надявайки се да открие следа или поне намек за това, какво беше станало с Женевиев и родителите му.

Извади от джоба си дълга свещ и драсна клечка кибрит. Скоро мракът се освети от трепкащо пламъче. Като не намери нищо интересно в кухнята, младежът продължи нататък и огледа едно по едно всички помещения. С ужас установи колко опустошена и разграбена е красивата и разкошно обзаведена някога къща на родителите му.

В тавана на входното антре беше пробита огромна дупка. Там някога висеше скъпоценен венециански полилей. По мраморния под още блестяха хиляди стъкълца от падналия кристал. По боядисаните в пастелни цветове стени още личаха светлите петна от висящите там картини и гоблени с неоценима стойност, които от векове бяха собственост на семейство Сен Жорж. Всички по-ценни предмети бяха откраднати с изключение на няколко, които бяха вандалски разрушени. Прекрасният севърски порцелан беше натрошен на парченца, а приборите за храна от стърлингово сребро липсваха. Тапицерията на мебелите беше изпорязана, пълнежът беше изваден и разпръснат по цялата къща. По-тежките дървени мебели, като шкафа за съдове и гардеробите, които нямаше как да бъдат изнесени, бяха натрошени на парчета. Други мебели, най-вече витрини и масички, бяха насечени и изпотъпкани. Не беше останал нито един от прекрасните турски килими.

Вашел се наведе и нежно вдигна от пода фината порцеланова чашка, която по чудо беше оцеляла. Постави я внимателно върху лавицата и се усмихна с мъка на този безсмислен жест. Семейството му никога нямаше да се върне тук, дори ако беше успяло да се изплъзне от лапите на онези, които бяха разрушили прекрасния парижки дом.

Огледа и останалите етажи. Навсякъде цареше пустота и разорение. Всички рокли на майка му и сестра му бяха отнесени кой знае къде, ковчежетата с бижута бяха опразнени. Ако мама и татко са имали някакъв шанс за бягство, непременно са щели да вземат със себе си скъпоценностите, помисли си с горчивина Вашел.

Спря и се замисли. Беше получил тайно изпратеното писмо на Женевиев и знаеше, че семейството му е наясно с опасността, която го заплашва. Запита се какво ли би направил, ако беше на тяхно място. Каза си, че родителите му първо биха се погрижили за спасението на Женевиев и едва после за своето собствено. Без съмнение бяха измислили план за бягството й, а самите те бяха останали у дома, за да й дадат време да се скрие. Женевиев със сигурност беше успяла да избяга, но какво беше станало с майка му и баща му?

Вашел се изкачи на тавана, където някога живееха слугите, и внимателно се огледа. Внезапно му хрумна нещо и издърпа големия тоалетен шкаф, поставен до стената на малката слугинска стая. Зад него нямаше нищо, но Вашел инстинктивно усети, че е на прав път, хукна по стаите и започна да размества мебелите, които стояха до стените. Най-после в спалнята на родителите си намери онова, което търсеше: зад гардероба беше пробита голяма дупка. Младият мъж се вмъкна в нея с треперещо от вълнение сърце и дори не забеляза, че златната верижка, която висеше на врата му, се откъсна и падна на пода.

Като достигна края на изкопания тунел, Вашел се изправи и доволно се огледа. Намираше се в дом номер четири, който по-рано принадлежеше на дук дьо ла Фийед. Доколкото си спомняше, семейството на дука беше едно от първите, арестувани след революцията. Родителите му бяха изкопали тунел до съседната къща и се бяха измъкнали през отвора. Естествено не бяха забравили да примъкнат на мястото му големия гардероб. Най-вероятно са се крили седмици наред в изоставената къща, докато вълненията около тайнственото им изчезване са утихнали. После са се измъкнали през задния вход, преоблечени като слуги, без никой да им обърне внимание. Ония глупаци, хората на Клод Рамбуйе, сигурно са наблюдавали само вратите на дом номер пет.

Вече беше сигурен, че близките му са успели да избягат и с леко сърце слезе на партера. Къщата на семейство Фийед също беше варварски ограбена и разрушена.

Вашел загаси свещта в кухнята и захвърли остатъка на пода. После се измъкна през задната врата и потъна в мрака на нощта.

Женевиев хвърли поглед към къщите, разположени в полукръг около Площада на победата, и загрижено прехапа устни. Впи очи във вратата на техния дом и сърцето й силно заби. Знаеше, че не биваше да идва тук, но тази вечер някаква магическа сила я теглеше към Плас Виктоар. Защо ли? — питаше се замислено тя. Какво я беше накарало да дойде тук? Клод непременно беше оставил постове край дома им. Наоколо не се виждаше жив човек, но нищо чудно пазачите да дебнат някъде в тъмнината и ей сега да дойдат да я хванат.

И какво от това! — каза си решително тя. Щом беше дошла дотук, трябваше да влезе в къщата. Знаеше от Беноа, че родителите й отдавна вече не живеят там. Но очакваше да намери оставен от тях знак, който да я насочи към по-нататъшната им съдба. Трябваше да се огледа.

Кимна на Ив-Пиер да я последва и тръгна по тъмната задна уличка към входа за кухнята.

Вратата не беше заключена. Женевиев влезе предпазливо и ноздрите й леко потръпнаха, усещайки слабия мирис на току-що изгасена свещ. Някой беше влизал в къщата малко преди нея. Сложи ръка на шпагата си и с тревога зачака очите й да свикнат с мрака.

После изтича през кухнята към трапезарията и сърцето й се сви при вида на опустошенията, причинени от Клод и хората му. Краката й стъпваха по натрошен порцелан. Само злобата беше накарала тия мъже да изпотрошат всичко, което не им беше харесало или не бяха могли да отнесат. Побесняла от гняв, Женевиев прибави още едно към списъка на престъпленията, за които се беше заклела да отмъсти един ден.

Претърси набързо къщата и разбра, че човекът, който е бил тук преди малко, вече го няма. Учудено поклати глава и се запита кой ли е бил той. В спалнята на родителите си, осветена от ярка лунна светлина, която проникваше през прозорците с откраднати завеси, тя забеляза пробитата в стената дупка и се наведе да я разгледа по-подробно. Погледът й се спря на скъсаната златна верижка, паднала на пода. Наведе се да я вземе и сърцето й подскочи от радост. Вече знаеше кой е влизал тук преди нея. Сграбчи ръката на Ив-Пиер и от очите й потекоха радостни сълзи.

— Мама и татко са избягали през тази дупка — прошепна щастливо тя. — А Вашел е бил тук преди малко! Той е открил изкопания тунел. Погледни, Ив-Пиер! — Тя вдигна верижката, после трескаво измъкна изпод доминото си своята, която напълно приличаше на първата. — Аз ги поръчах, не помниш ли! На всяка верижка виси половин монета. Като ги съберем, става цяла монета. О, Ив-Пиер! Вашел е жив! Бил е тук малко преди нас. Усещам дори миризмата на одеколона му. Брат ми е жив и е на свобода, а родителите ми също са успели да избягат. Сега трябва да ги намерим и да ги изведем от Франция. Вашел вече е сигурен, че сме успели да се спасим, и сам ще тръгне към Англия.

— Смятам, че сте права, мадам Женет — отговори спътникът й. — Хайде да си вървим. Намерихме всичко, което ни трябваше. Сега ще отидем на Гревския площад да обмислим плановете си за утре.

Двамата побързаха да се измъкнат от къщата и се запътиха към Гревския площад, където пред Отел дьо Вил беше издигната ешафод.

Скрита в сянката на дърветата, Женевиев наблюдаваше страшната Мадам Гилотина и размишляваше за кървавата й история. До революцията тази отвратителна машина не беше позната във Франция. Използвали са я в Шотландия, Англия и някои други страни за обезглавяване на престъпници от благороден произход. Жозеф-Игнас Гилотен, лекар от Сент, убедил Събранието да издаде закон, според който всички смъртни присъди се изпълняват с помощта на машината. Твърдял, че обезглавяването е абсолютно безболезнено. Изпробвали го върху множество трупове от болницата Бисетр и, доволни от резултата, построили ужасната гилотина на Гревския площад. На 25 април 1792 година Луизет, както първоначално нарекли ужасния уред, обезглавила първата си жертва, някакъв обикновен уличен крадец. Но когато екзекуциите станали всекидневие, хората нарекли машината „гилотина“ и с това увековечили името на „хуманния“ лекар.

Гилотината беше поставена върху висока платформа, която се виждаше от всички страни. Площадът винаги беше пълен с народ. Женевиев с болка помисли, че и тя можеше да бъде една от безбройните жертви. Но и сега можеше да падне в ръцете на властите, ако не се пазеше достатъчно. Огромното, излъскано до блясък острие блестеше призрачно на лунната светлина, а пред огромния дървен блок, върху който се спускаше то, беше поставен кош за отсечените глави.

Женевиев знаеше, че веднага след екзекуцията маскираният палач хващаше главата за косите и я вдигаше високо във въздуха, за да я видят всички. Понякога мозъкът на жертвата продължаваше да работи няколко секунди след обезглавяването и по лицето ясно се изписваха ужас и болка, преди очите да изскочат от орбитите си.

Но новите властници не се задоволяваха с това страховито доказателство за своята мощ. Събранието беше поръчало на мадмоазел Мари Гросхолц, художничка от Страсбург, която преди революцията служеше на кралското семейство, да изготвя посмъртни маски на жертвите на гилотината. След това ги окачваха в известния кабинет с восъчни фигури на д-р Къртис и посетители от цяла Европа се стичаха да ги разглеждат.

— Ще вземем колата на Маре, Ив-Пиер — прошепна Женевиев. — Ще се погрижим стражите да не забележат пристигането ни. Кажи на Тибо да се опита да отвлече вниманието, като вдигне шум край Сен Жак ла Бушери, съвсем близо до черковната кула. Хората ще се обърнат нататък, а ние ще действаме бързо. Трябва да бъдем точни до секунда, иначе тежко ни се пише. Татко Ник даде ли ти всичко, което ни трябваше?

— Да, капитане. Дядо ви отново ни оказа ценна помощ. Докара и циганската каруца, и костюмите. Тази нощ ще отидем да ги вземем.

— Страшен е! — ухили се Женевиев. — Надявам се, че каруцата изглежда истинска, а костюмите ще ни станат по-добре отколкото ония проклети монашески раса. Слава Богу, че шевалие Дьо ла Тур-Жоли и приятелите му бяха ужасно отслабнали и не можеха да се държат на краката си, иначе стражите непременно щяха да забележат ботушите им и да ни изловят като пилци.

Ив-Пиер вдигна рамене.

— За толкова кратко време дядо ви направи най-доброто, което можа. Никой не го подозира — поне засега. Всеки ден пише пламенни сатири срещу благородническите си прадеди в буржоазните вестници. Шпионите все още не го дебнат, ала все пак излага живота си на опасност, като ни помага.

— Да, знам, и съм му благодарна. Само че много ми се искаше да знае къде се намират мама и татко — промърмори мрачно Женевиев, но скоро лицето й просия. — Надявам се Вашел да се отбие при дядо, преди да замине за Англия. Да вървим, Ив-Пиер! Нямаме никакво време. Може би в този момент Вашел е там!

С изпълнено с надежда сърце Женевиев се затича към кея и Ив-Пиер побърза да я последва. Внимаваха да се държат в сянката, но неволно движение привлече върху тях вниманието на постовете, застанали пред кметството и около гилотината.

— Спри! Спри или ще стрелям! — изкрещя мъжът. Вдигна пистолета си и го насочи право в главата на Женевиев.

Младата жена спря, защото опасността наистина беше сериозна. Едва забележимо помръдна ръка, за да нареди на Ив-Пиер да продължи, после вдигна ръце и се запъти към поста.

— Я виж ти! Какво виждам? — изсмя се триумфално мъжът. — Маскиран младеж? Да не си бил на бал, момче? Или случайно си шпионин на роялистите? Последните дни заловихме дузина типове, които бяха решили да се сравняват с Черния Мефисто. По дяволите! Градът е пълен с тая паплач! — И той отвратено се изплю на камъните. — Извади рапирата си — бавно, и я хвърли пред краката ми.

Женевиев се подчини с треперещи ръце. Оръжието падна с трясък на каменната настилка и звънът му прозвуча в ушите й като надгробна камбана. Без да я изпуска от очи, мъжът се наведе да го прибере.

— Какво ще кажеш за своя защита, момче? Нищо? Май си глътнал езика, а? — Постът се изсмя и сви рамене. — Е, добре. Ще те отведа при гражданина Рамбуйе. Съмнявам се, че съм заловил истинския Мефисто, но трябва да бъдем предпазливи. Последното пиленце, което ми падна в ръчичките, носеше в джоба си граната. Решил да вдигне във въздуха кметството. Доколкото си спомням, намери заслужения си край преди няколко дни. Тук, на този площад. — Постът посочи към гилотината и прокара пръст по шията си. — Млади или стари, ножът на доктора не преви разлика. Рано или късно всеки си получава заслуженото. За теб май ще бъде доста рано. А сега тръгвай — заповяда рязко той и заплашително насочи пистолета към гърдите й.

Женевиев се обърна и бавно се насочи към кметството. Сърцето лудо се блъскаше в гърдите й. Щяха да я предадат на Клод Рамбуйе и с нея беше свършено. Огледа внимателно площада и установи, че останалите стражи се тълпят около пристигналата току-що карета на един от членовете на правителството, спряла в северния край на площада. Никой не беше забелязал, че постът е заловил шпионин. Трябваше да намери начин да се изплъзне. Но мъжът, сякаш отгатнал мислите й, заби пистолета си в гърба й.

О, Света Дево, смили се над мен! — помоли се с цялото си сърце младата жена. Изглежда, небето моментално се отзова на молбата й, защото здрава ръка сграбчи откъм гърба поста, затисна устата му, а другата ръка се сключи около врата му. Мъжът толкова се уплаши, че в първия момент не можа да реагира, а когато почна да се отбранява, вече беше много късно. Силните пръсти стиснаха шията му, завъртяха я и вратът му се строши. Безжизненото тяло се свлече на паважа.

— Ноар! — прошепна слисано Женевиев.

Шпионинът, известен в цяла Франция под името Черния Мефисто, се ухили и зъбите му проблеснаха под черната копринена маска.

— Ноар? Значи така си ме нарекла, Руж? — прошепна развеселено той. — Много ми харесва. Да вървим! Побързай!

Той вдигна рапирата й, остави до трупа черна копринена маска, хвана ръката на Женевиев и я повлече след себе си през площада. Изтичаха до кея и скочиха в малката лодка, привързана до едно дърво. Мъжът набързо издърпа въжето, взе греблата и загреба към Рив Гош. Пантите бяха смазани, греблата обвити с кожа, и лодката леко и безшумно се плъзгаше по вълните.

— Къде ме водиш? — попита тихо Женевиев. — Имам работа, освен това хората ми ме очакват.

— След малко ще се присъединиш отново към тях — отговори небрежно Ноар. — Искам да те запозная с един приятел, който ще те скрие в театъра си. Там ще бъдеш на сигурно място. Ще изчакаме да затихне шумът около убийството. Приятелят ми е артист и пише за буржоазния вестник „Ла Лам“. В действителност е верен привърженик на краля и работи за нас. Известен е под името „Ренар“.

Женевиев едва не извика. В цял Париж имаше само един артист, достатъчно хитър и дързък, за да получи този прякор, и това беше дядо й. По дяволите! Татко Ник явно беше свързан с всички противници на новия режим. Трябваше да му даде знак да не разкрива самоличността й пред Ноар. Все още нямаше доверие в този странен мъж, който се изпречваше на пътя й. Макар че беше спасил живота й, не можеше да се разкрие пред него. Ако узнаеше името й, можеше да го издаде на Клод при мъченията.

И двамата мълчаха, защото много добре знаеха, че водата разнася надалеч дори най-слабия шум. Тишината се нарушаваше само от лекия плясък на греблата, които равномерна се потапяха във водата. Най-после бегълците достигнаха Рив Гош. Ноар завърза лодката и двамата с Женевиев се покатериха на улицата. Изтичаха през Рю Дофин към виещата се нагоре уличка, по която се изкачиха на булевард Сен Жермен. Тук, недалеч от Сен Жермен де Пре, най-старата църква на Париж, се намираше Театър Дюпре, светилището на татко Ник.

Двамата се облегнаха на стената, за да си поемат дъх. Фигурите им едва се различаваха в мътната светлина на уличните лампи. След минута, когато дишането й се успокои, Женевиев благодарно се обърна към Ноар.

— Мерси — проговори сериозно тя и се вгледа в мъжа, който беше влязъл в живота й по толкова необичаен начин. — Ти ми спаси живота.

— Да. Слава Богу, че тъкмо бях отишъл да потърся в Отел дьо Вил някои документи, които ми… трябват. — Той потупа вътрешния джоб на жакета си, където беше скрил откраднатите документи. — Но сега ми обясни какво търсеше ти там и как онзи усърден пазач можа да те залови.

— Нали ти казах — отговори неохотно Женевиев. — Имах работа. Постът ме видя случайно. Развълнувах се малко и проявих непредпазливост. Това няма да се повтори, уверявам те.

— Надявам се. О, Руж! Знаеш ли изобщо в каква опасна игра си се впуснала? Не искаш ли поне да ти помогна? След нощта в Консиержерията непрекъснато мисля за теб. Направо ме омагьоса, червена вещице. Вече съм сигурен, че наистина си магьосница…

Женевиев затаи дъх. Главата му се сведе към нейната, ръцете му обхванаха страните й, устните му се приближаваха към нейните.

Не бива да прави това, мислеше си трепереща тя. Нима не вижда колко съм объркана! Отчаяно се опита да си представи лицето на съпруга си, но когато устните на чуждия мъж докоснаха нейните, образът на Джъстин избледня и се разнесе като мъгла. Женевиев забрави всичко около себе си. Остана само този мъж — с търсещите устни и властното си присъствие, което я изпълваше цялата. Горчиво, болезнено чувство на вина опари сърцето й и тя се опита да се изплъзне от горещата прегръдка на Ноар. Но мъжът беше силен и твърдо решен да се наслади докрай на меките устни, които въпреки волята на жената се разтваряха да го посрещнат.

Женевиев престана да се противи на сърцето си. Макар че много й се искаше да бъде другояче, тя желаеше с душа и тяло този шпионин, на когото не знаеше дори истинското име. Искаше целувката му да трае цяла вечност, искаше много повече от една целувка.

Господи! Какво правеше той с нея? Защо преставаше да мисли, когато се озовеше в обятията му? Защо се превръщаше в лекомислено същество без капка здрав разум, затова пък препълнено с парещи чувства?

Устните му трескаво изследваха нейните. Езикът му се плъзна навътре и той целият се разтрепери, когато усети влажната, мамеща сладост на устата й. Прекрасно, наистина прекрасно…

Ноар вече не се владееше. Устните му се преместиха към бузите и слепоочията й. Пръстите му нетърпеливо развързаха панделката и буйната червена коса се разпиля по раменете й. Притисна я силно до себе си и в тялото му пламна изгарящо желание. Ръцете му трескаво замилваха косите й. Ах, как му се искаше да смъкне от раменете й мъжките дрехи и да открие под тях прекрасното женско тяло! Забеляза, че е пристегнала гърдите си и нежно помилва плата, под който туптеше сърцето й. Притисна бедрата си до нейните, ръцете му се спуснаха надолу, за да обхванат твърдото й задниче и да го притеглят към тялото му.

— Руж! Руж! — шепнеше в ухото й предрезгавелият му глас. — Какво правиш с мен? Щом съм с теб, забравям целия свят и мисля единствено за теб — призна той и сърцето му направи луд скок. — Искам те! Бог да ми е на помощ, но е така! Да вървим, защото ще те взема тук, насред улицата. Ренар ще ни намери място, където да се скрием.

— Много искам да остана с теб, Ноар, но не мога — прошепна измъчено Женевиев. Прехапа устни и лицето й се разкриви от болка. — Аз… аз съм омъжена. Мъжът ми… той изобщо не се интересува от мен, но…

— Тогава сигурно е сляп или е последен глупак! — изсъска извън себе си Ноар, но гласът му веднага се смекчи. — Мила моя, няма никакво значение, че сме двойно прокълнати. Аз също съм женен — призна с болка той. — Жена ми е също така безсърдечна и студена като твоя мъж. Нима трябва да пазим клетвите, които ни карат само да страдаме? Нима трябва с лека ръка да отхвърлим щастието, което намерихме?

— Не зная. Просто не зная — изхълца задавено Женевиев. — Дори ако станем любовници, за нас няма бъдеще, Ноар. Обвързани сме до края на живота си. Не искам да страдам, но сега просто не съм в състояние да мисля. Моля те, Ноар, недей! Още е много рано. Животът на толкова хора зависи от нас. Я виж къде сме застанали — на най-широкия булевард! Всеки може да ни види.

— Права си, разбира се, че си права — промърмори мрачно той и в сивите очи се изписа истинска мъка. — Боя се, че загубих разума си. Близостта ти ме обърка напълно. Но поне ела с мен в театъра, Руж. Там сме на сигурно място. Няма да те притеснявам повече, обещавам ти.

— Добре — съгласи се тихо тя. Беше объркана повече и от него, но не посмя да му го каже, защото при следващото му настояване щеше да направи всичко, каквото искаше. Нямаше сили да му се противопостави още веднъж.

Двамата безмълвно влязоха в театъра, в който Женевиев беше прекарала толкова часове преди революцията.

Когато входът към сцената се затвори зад тях, двамата спряха, докато очите им привикнат с мрака. Зад сцената беше запалена само една свещ. Театърът беше пуст и двамата се запътиха към малкия кабинет на Никола Дюпре, разположен зад кулисите.

Ноар очевидно идваше често тук, защото водеше Женевиев напред, без да се оглежда. Младата жена реши да попита дядо си на колко още привърженици на краля помага тайно, защото не искаше да се срещне при него с хора, които можеха да я познаят.

При мисълта за екипажа тя скришом се огледа наоколо. Сърцето й трепна, защото хората й може би бяха наблизо. Ала не видя никого и се ослуша дали мъжете не се ровят в натрупаните реквизити. Не се чуваше обаче никакъв шум, който да издаде присъствието им, и Женевиев въздъхна облекчено. Не искаше никой от тях да се среща с Ноар, най-малко Ив-Пиер. След нощта в Консиержерията беше принудена да му обясни закъснението си и естествено беше премълчала, че Ноар я е целувал. Боеше се, че Ив-Пиер, който я познаваше от детските й години, ще прочете нещо по лицето й и тогава непременно ще извика Ноар на дуел, за да защити накърнената й чест.

Когато стигнаха до кабинета, Ноар тихо почука на затворената врата.

— Кой е? — обади се отвътре рязък глас, който Женевиев безпогрешно разпозна.

— Двама приятели на Луи Бурбонски, Ренар — отговори тихо Ноар.

— Влезте.

Ноар отвори вратата и двамата с Женевиев влязоха в стаичката, която служеше като кабинет.

Никола Дюпре седеше на стола зад бюрото. Пред него беше поставена газова лампа с намален до крайност пламък. При вида на влезлите старецът отмести настрани книгата, разтворена пред него, и широко разтвори зелените си очи. Скочи и бързо заобиколи писалището. Насочи се с разтворени ръце към Ноар, за да го поздрави.

— Каква приятна изненада…

— Дяволският капитан, както може би си припомняте от предишните ни срещи, Ренар — прекъсна го остро Ноар и не му позволи да се обърне към него с истинското му име.

Младата жена изпитателно се вгледа в двамата мъже и веднага осъзна две неща: първо, че Ноар имаше кораб, с помощта на който отнасяше тайните си послания в Англия, и второ, дядо й знаеше кой е той в действителност. Беше сигурна в това.

— Разбира се — съгласи се учтиво Никола и усмихнато склони глава. Скоро обаче усмивката изчезна и отстъпи мястото си на дълбок размисъл. Поглади нервно червената си брада, прошарена с много сиви кичури, и въпросително вдигна вежди.

— И кой още?

— Капитан Лафол, Ренар — отговори бързо Женевиев и с едва забележимо кимане на глава го помоли да мълчи.

За нейно учудване в очите на дядо й се изписа моментна обърканост. Само след миг обаче лицето му отново просия и той ги покани да седнат.

— Двама от особените ми любимци, това поне е ясно — промърмори с едва сдържан смях той.

И Ноар, и Женевиев го изгледаха мрачно.

— Нима познавате Руж, Ренар? — осведоми се смаяно Ноар и очите му бдително просветнаха.

— Ако под Руж разбирате капитан Лафол — отговори сухо Никола и изпитателно изгледа внучката си. — Тогава трябва да ви отговоря с да. — Той кимна и с подчертано равнодушие вдигна рамене. — Срещали сме се по-рано, нали, мадам?

— Да, и се надявам да се срещаме и в бъдеще. Хората ми бяха ли тук?

— Да, рано тази вечер. Много се уплашиха, като узнаха за задържането ви. Веднага измислиха дързък план за освобождаването ви, затова е най-добре да отидете веднага на уреченото място. Смятам, че шумът, който се е вдигнал около бягството ви, е заглъхнал и вече сте в безопасност. Освен това взех всички предвидени от вас мерки. Идете да проверите лично. Доколкото чух, миналия път сте имали известни трудности. Надявам се днес дрехите да са ви по-удобни.

— Сигурна съм в това, Ренар — отговори усмихнато тя.

— О, за малко щях да забравя да ви предам едно съобщение, мадам — плесна се по челото Никола. — Зная колко ще се радвате да чуете, че скоро ме посети вашият добър приятел… Нали ме разбирате? Остави вест за вас: Чакай ме на далечния бряг. Там ще намериш половината от монетата си.

— Мерси, Ренар! Толкова съм ви благодарна! — извика Женевиев и в очите й нахлуха радостни сълзи. Отлично беше разбрала думите му. Вашел беше идвал и беше съобщил, че тръгва към Англия.

— Така си и мислех, че ще ви зарадвам. Нашият приятел не биваше да остава тук, защото шпионите бяха по петите му. За другите двама… приятели, които търсите, мога само да ви кажа, че не се знае нищо — въздъхна угрижено Никола и затвори очи, за да се овладее. — Много съжалявам. Ще продължа търсенето.

— Мерси, Ренар. Време е да вървя — отговори бързо Женевиев и част от радостта й от щастливото избавление на Вашел се стопи при горчивия факт, че родителите й все още бяха в неизвестност.

Скрили са се някъде, помисли си с надежда тя. Вярваше, че са на сигурно място. Много й се искаше да протегне ръка и да докосне милия си дядо, но не посмя да го пори. Този интимен жест непременно щеше да събуди подозрението на Ноар. Вместо това тя се обърна към едрия маскиран мъж, който стоеше безмълвно до нея.

— Ноар, искам да кажа Дяволския капитан, нали така беше? — осведоми се тя и в гласа й прозвуча лека ирония. — Много ви благодаря за помощта. Сигурна съм, че пак ще се срещнем.

— Разчитайте на мен, капитан Лафол — отговори той и впи очи в нейните. — Още не сме свършили един с друг.

Женевиев поклати глава и се изчерви от смущение. Ноар не можеше да знае колко е близка с татко Ник. Слава Богу, не беше вероятно Джъстин да дойде във Франция и да потърси дядо си. Иначе татко Ник може би щеше да се сметне задължен да го осведоми за приключенията на съпругата му. Затова само го изгледа многозначително и излезе навън. Затвори вратата след себе си и спря, заслушана в гласа на Ноар, който едва я изчака да излезе.

— Руж си отиде и вече няма защо да се крием — заговори хладно той. — Разбрах, че знаеш истинското й име и искам веднага да ми го кажеш. Трябва да знам коя е тя.

— Ето откъде духал вятърът — промърмори развеселено Никола и вдигна вежди. — Ти си женен, момчето ми, не го забравяй. Какво ще каже жена ти, ако узнае, че си си изгубил ума по тази червенокоса вещица?

— Нищо! — изсъска сърдито Ноар. — Тя не се интересува от мен.

— Така ли? — осведоми се небрежно Никола и Ноар още повече се ядоса.

— Щом ти казвам! — изръмжа той, не разбирайки защо старият мъж е толкова развеселен.

— Хм… Дори ако е така, позволи ми да запазя за себе си своята малка тайна. Няма да я кажа дори и на теб. А сега върви, Дяволски капитане! Ха-ха! Ама че име! — изсмя се Никола. — Много ти подхожда, също като на капитан Лафол. Е, какво чакаш? Изчезвай от театъра ми! Току-що ми хрумна чудесна идея за нова пиеса, нещо като Шекспировата „Комедия от грешки“. Ха-ха! Сигурен съм, че ще стане прекрасна.

Тъй като все още не разбираше какво развеселява толкова Никола, Ноар рязко се обърна и без да се сбогува, излезе навън. Женевиев едва успя да се мушне зад кулисите. Изчака го да се скрие в мрака, после подаде глава и с учудване видя, че дядо й, застанал на прага на кабинета, е отметнал глава назад и раменете му се тресат от смях.

18

Нортчърч Аби, Англия, 1792 година

Кетрин Мениринг се разглеждаше критично в наклоненото огледало над тоалетния шкаф. Преоблечена п строга черна рокля със снежнобяла колосана якичка и маншети, с кокетно завързана къса престилчица с волани, малка черна шапка с бели дантели и блестящочерни ботушки с връзки, тя напълно приличаше на домашна прислужница. По красивото й личице се изписа сияйна усмивка и тя запляска с ръце.

— О, Роуз! — извика на прислужницата си Кити. — Прекрасно е! Обзалагам се, че оня стар глупак лорд Фроум никога няма да ме познае в тия одежди! А да не говорим за инфантилния лорд Боутъл! Дано не ми досаждат поне тази вечер.

Камериерката смръщи нос.

— Лорд Фроум не е стар — възрази сериозно тя. — Би ме учудило, ако ми кажеха, че е по-възрастен от тридесет и пет години.

Когато човек току-що е навършил шестнадесет, тридесет и пет годишните му се струват ужасно стари — отговори небрежно Кити. — Освен това е глупав и досаден. А лорд Боутъл се държи като пеленаче, макар че е поне осемнадесетгодишен!

Роуз отново се намръщи.

— Не сте права! Много добре знаете, че това няма нищо общо. Скандално е, че решихте да посетите бала с маски, който дава лейди Хорнсейс, точно в този костюм! Дафна заслужава да я набият с камшик, че ви даде роклята. Божичко, какво ще каже лорд Нортчърч, ако ви види! Страх ме хваща само като си помисля за това!

— Ами, чичо Уилям изобщо няма да ме укори — засмя с Кити. — Никак не е суров, макар че се държи така, освен това много ме обича и чувствата му изобщо не могат да се сравняват с онова, което изпитваше към мен ужасният ми стиснат татко — дано бедната му душа почива в мир! Чичо Уилям ще се радва да чуе, че се забавлявам. Той също не понася лорд Фроум и лорд Боутъл. Каза, че и двамата са глупаци!

— Млъкнете най-после, мис! Не повтаряйте подобни неприлични забележки — укори я ужасено Роуз. — Сигурни съм, че лордът не употребява такива думи, а дори и да се е изпуснал, те съвсем не са били предназначени за вашите уши. О, моля ви, мис! Няма ли да облечете прекрасната гръцка роба, която ви приготвих?

— Не, в никакъв случай! Ти ще я облечеш.

— Какво? — извика камериерката. — Няма да го направя така да знаете. Пак сте измислили някоя дяволия, мис Мениринг, но този път няма да участвам в нея. Когато на миналия бал се преоблякох във вашата рокля, ме отвлякоха, не помните ли! Добре, че онзи проклет ловец на зестра се сети да свали маската ми на половината път…

— Престани да се оплакваш, Роуз. Разсърди се само защото онзи те свали в Нотингам, без да ти даде пари за път до Лондон. Признай, че бедният сър Лоутън беше много приятен човек, макар че искаше само парите ми. Нещастният, цял живот е бил без средства. Питам се какво ли с станало с него.

— За Бога, мис! Най-вероятно са го затворили за дългове — отговори злобно камериерката. — Този път няма да ме въвлечете в лудориите си. Нямам никакво намерение да обличам гръцката рокля и това е последната ми дума.

— О, моля те, Роуз! — започна да се умилква Кити. — Толкова добре ще изглеждаш с нея. А като сложиш синята маска и вдигнеш косата си, лорд Боутъл и лорд Фроум непременно ще те вземат за мен. И ти си руса, а фигурите ни са почти еднакви. Затова и бедният сър Лоутън те обърка. Нека поне веднъж се забавлявам както аз искам. Докато ония глупаци непрекъснато се влачат след мен, никога няма да си намеря истински обожател.

— Престанете с вашите глупости! Обожателите ви са безброй.

— Така е, но никой от тях не е достоен за вниманието ми — въздъхна угрижено Кити. — О, Роуз! Много ми се иска да срещна красив, вълнуващ мъж, смел и тайнствен кавалер, в когото да се влюбя! Тогава веднага ще му позволя да ме отвлече… — Кити неспокойно крачеше из стаята.

— Пак говорите глупости — отбеляза уморено камериерката. — Чели сте твърде много любовни романи. Само да узнае лейди Нортчърч, тя ще ви даде да се разберете. Май ви се иска да се влюбите в някой от онези страшни улични разбойници, нали? Но не забравяйте едно — тези хора изобщо не мислят за женитба!

— Ех, и ти, Роуз, просто си го представях! Много се съмнявам, че ще срещна някога подобен човек — засмя се Кити и се отпусна на столчето пред тоалетния шкаф. — Ако не облечеш гръцката рокля, аз също няма да ида на бала. Цяла вечер ще скучая в компанията на двамата глупаци.

Тя сведе очи към скръстените в скута си ръце и успя да изстиска няколко крокодилски сълзи, които заблестяха по миглите й.

— Мен не можете да заблудите, мис — отговори натъртено Роуз, но младото момиче наистина се разхълца и раменете му се разтресоха от плач. — Моля ви, мис, не си го слагайте на сърцето! Престанете да плачете, моля ви! Добре, от мен да мине, ще дойда с вас. — Роуз примирено отпусна ръце. — Ще облека гръцката рокля, но ви уверявам, че ако ме оставите цяла вечер сама с ония… глупаци, после ще се скараме сериозно.

Вашел Сен Жорж се стресна, като видя насреща си голямата, стара, но добре поддържана карета, която излезе от портите на Нортчърч Аби. Веднага позна каретата на чичо си Уилям. Запита се накъде ли се е запътил толкова късно през нощта намръщеният му роднина, защото много добре си спомняше, че лорд Нортчърч не понасяше светски забавления, на които присъстваха и дами. Същото важеше и за любимия му син Джъстин. Бащата и синът предпочитаха да гонят дивеч или да играят карти в един от многобройните частни клубове на Лондон. Вечерите прекарваха обикновено в къщи.

Може би Джъстин е дошъл при родителите си, размишляваше Вашел, и е приел да придружи Женевиев на някаква забава. Не, невъзможно. Нали татко Ник му поне съобщил, че сестра му е в Париж. Още не можеше да се опомни от страшната вест. Малката му сестричка беше станала контрабандистка и спасяваше френски благородници от ножа на гилотината! Трябваше да поговори сериозно с нея, а и с братовчеда, който позволяваше на съпругата си да се впуска в подобни опасни приключения. Макар че Джъстин вероятно не беше осведомен за постъпките на жена си, или поне така твърдеше татко Ник.

Женевиев — жена на Джъстин! Вашел едва не изохка при тази ужасна мисъл. Никога нямаше да проумее как есетра му се е съгласила да се омъжи за този скучен и нахален братовчед. Открай време късаше нервите и на двамата. Защо Женет не почака брат й да се прехвърли в Англия, за да я въведе в обществото и да я запознае с достойни за женитба кавалери? Защо вместо това избърза да се омъжи за ужасния си братовчед?

Дали в каретата не седеше точно той? Сигурно беше така. Лорд Уилям никога не излизаше по това време. Внезапно му хрумна злобна идея и Вашел коварно се ухили. Подкара купения в Лайм Риджис кон към края на пътя и нетърпеливо претърси джобовете си. Някъде трябваше да е пъхнал старата копринена маска, с която беше скрил лицето си от нахалните моряци, които го прекараха през Ламанша. Най-после я намери и набързо завърза копринените панделки. Засмян до уши, младежът подкара коня си право към средата на пътя и се изпречи пред каретата.

— Спрете веднага и не правете опити да избягате! — изкрещя той и с облекчение установи, че каретата наистина е на вуйчо му. Иначе щеше да му се наложи да ограби чуждо превозно средство. — Парите или живота! Ей, я пусни оръжието, глупако! — изкрещя той на мъжа, който седеше до кочияша и беше посегнал към мускета си. — Не ме принуждавайте да стрелям! Слизайте, вие двамата, хайде! Скрийте се в храстите и ако ви е мил животът, не мърдайте.

Когато двамата мъже се свиха в гъстия храсталак, Вашел слезе от коня, пусна юздите и отвори вратичката на каретата.

За голямо свое учудване се озова лице в лице не с братовчеда си Джъстин, а с две напълно непознати млади дами, които явно отиваха на бал с маски. Едната, очевидно високопоставена лейди, беше облечена в светлосиня гръцка рокля, обшита със злато. Лицето й беше скрито под синя маска. Прислужницата й носеше ливреята на домашния персонал, макар че според Вашел облеклото й нямаше много общо с обичайните одежди на камериерка.

— Кои сте вие? — попита на английски той и хвърли бърз поглед към герба на вуйчо си, за да се убеди, че не се е объркал.

— Ами… ние… — заекна Роуз, която едва дишаше. Не можеше да откъсне поглед от черните дула на двата пистолета, насочени право в гърдите й.

— Я махнете тези оръжия — изфуча ядосано Кити. — Не виждате ли, че мис Мениринг се уплаши до смърт? Как смеете да се държите така? Не бойте се, мис Мениринг! — Тя нежно потупа по ръката ужасеното момиче. — Няма от какво да се страхувате. Без съмнение господинът иска само да ни ограби. — Тя критично изгледа Вашел. — Отвратителен крадец! — изкрещя възмутено и гордо изправи глава. — Как не ви е срам да нападате две беззащитни жени!

Смаян от дързостта на камериерката, Вашел не можеше да откъсне очи от нея. Финото й лице беше обляно от светлината на двата фенера и младежът затаи дъх. Никога не беше срещал такава красавица.

Под финото дантелено боне, изкривено на една страна, надничаха буйни златни къдрици и се полюшваха при всяко движение. Светли, смело извити вежди подчертаваха още повече красотата на големите сини очи, които пламтяха от гняв. Чипото носле беше смело вирнато напред, страните й бяха зачервени, а устните й приличаха но полуразтворена розова пъпка.

Нежната фигура беше красиво закръглена. Лебедовата шия се издигаше гордо над високите млади гърди, а тясната талия плавно преминаваше в гъвкави пълни бедра. Тесните ръце с дълги пръсти бяха скръстени на скута й.

— Не бих ви определил като беззащитна, мадмоазел — промърмори най-после Вашел, успял да си възвърне дар слово. — Освен това мъжът до кочияша се опита да ме застреля.

— Трябваше да го направи — отговори смело Кити. — Ако имах пистолет, нямаше да се поколебая да го изпразня в гърдите ви.

В действителност тя никога не би сторила зло на този красив разбойник. Под дръзко нахлупената шапка надничаха смарагдовозелени очи, чийто блясък я омайваше. Гъстата кестенява коса беше небрежно завързана в опашка на тила. Позата му беше небрежно естествена и Кити с право предположи, че широките рамене под брокатения фрак не са подплатени.

— Коя сте вие, мадмоазел? — осведоми се сърдито младежът, не особено въодушевен от мисълта, че жената на неговите мечти току-що беше изразила желание да изпрати куршум в гърдите му. — Доста сте дръзка за камериерка.

— Не съм никаква камериерка — отговори небрежно Кити, но се сети, че трябва да обясни необичайния си вид, и по-кротко продължи: — Аз съм… аз съм Принда, почиствам стаите в дома на лорда, а вие сте негодник! Камериерката на мис Мениринг се разболя и аз трябваше да я придружа — излъга смутено тя.

— Чистачка! — простена вътрешно Вашел. Баща му щеше да го лиши от наследство, ако узнаеше, че ухажва прислужници. Семейство Сен Жорж си оставаха благородници въпреки преживените в последно време несгоди и не се женеха за слугини.

— Много жалко — въздъхна младежът. Щеше да му достави голямо удоволствие да ограби надменния си братовчед. Но сега имаше насреща си две беззащитни жени, които изобщо не познаваше, и трябваше да измисли начин да се измъкне от неудобната ситуация. Реши да им вземе скъпоценностите и после да ги върне на лорд Уилям. — Давайте ценните си неща, бързо! — заповяда рязко той.

— Нямаме нищо по себе си — отговори невъзмутимо Кити. — Ако понечите да ни претърсите, ще пищим с цяло гърло.

— По дяволите! — изрева Вашел, но в следващия миг зелените му очи дяволито просветнаха. — Е, добре. Щом не носите със себе си нищо ценно, трябва да платите откуп.

— Какъв откуп? — попита сърдито Кити.

— Целувка, мадмоазел. Само една целувка. Това е цената, за да продължите необезпокоявани пътя си.

— О, не, в никакъв случай! — обади се най-после Роуз. — Как смеете да се държите така? Откъде ви дойде на ум гази дързост?

Вашел мрачно я изгледа.

— Не говоря на вас, мис Мениринг — промърмори раздразнено той.

— Аз… Лорд Уилям е мой настойник — излъга Роуз. — Ако узнае за дързостта ви, лошо ви се пише, така да знаете.

— Може би, но аз не искам откуп от вас — отговори злобно Вашел, който много добре знаеше как ще реагира вуйчо му на лошата шега, която си беше устроил. — Хайде Принда, нали така се казвахте! — обърна се той към Кити. — Бъдете добро момиче и ме целунете. Веднага ще ни пусна да си отидете.

— Не! — извика Роуз. — Не се оставяй да те изнудват!

— О, я по-тихо! — изсъска Кити и здраво ощипа камериерката си. — Нали не може да държи пистолетите си готови за стрелба и едновременно с това да ме изнасили.

— Божичко, какво да правя! Лорд Уилям ще ми смъкне кожата от бой! — проплака Роуз. — Стига му само да разбере, че знаете такива неща и че дори ги произнасяте па глас. Да бях умряла!

— Хайде, побързайте! — извика Вашел и заплашително размаха пистолета си. — Престанете да говорите глупости, защото ме нервирате.

Роуз беше на края на силите си. Ужасена от насоченото в гърдите й дуло и от предчувствието за близката смърт, тя загуби съзнание и политна напред. Заби нос в насрещната седалка и Кити едва не се изсмя с глас. После се начумери и гневно изгледа нощния крадец.

— Ето, виждате ли какво направихте! — изкрещя та. — Бедната мис падна в безсъзнание. Горкичката! Къде ли са ароматните соли?

Тя отвори чантичката си, но Вашел нетърпеливо я изтръгна от ръцете й и я запрати в най-отдалечения ъгъл на каретата.

— Първо целувката — настоя той.

Сърцето на Кити заби по-силно и тя още веднъж обгърна с поглед силната фигура на страшния разбойник. Беше срещнала мъжа на своите мечти и гореше от желание да го целуне. Никога не беше преживявала подобно нещо. Много хубаво, че Роуз изпадна в безсъзнание и я остави сама с него. Младото момиче вдигна очи към лицето на непознатия и потрепери от изписаното в зелените дълбини на очите му желание. По гърба й пробягаха сладостни тръпки и макар че се поколеба за миг, тя решително се премести към вратичката на каретата, затвори големите си сини очи и смело вдигна лице насреща му.

Вашел скочи на първото стъпало и сведе глава към устните й. Докосна ги нежно, за да не я изплаши, но скоро устата му се впи в нейната и младото момиче несъзнателно вдигна ръце, за да обгърне врата му. Колко нежни бяха устните й, как несмело се движеха под неговите, сякаш за пръв път беше целувана от мъж…

Сигурно е така, помисли си щастливо Вашел. Въпреки дързостта си момичето беше съвсем младо. При мисълта за това младежът усети как в гърдите му се надига чувство на вина, че се е възползвал от неопитността на една девойка.

Защо му трябваше да спира каретата и още повече — да поиска целувка като откуп, за да я пропусне по пътя й! Не беше почтено спрямо младите дами. Въпреки това момичето явно се наслаждаваше на целувката не по-малко от него.

Вашел бавно се отдръпна от Кити и погледът му остана прикован в лицето й. Господи, колко беше красива! Тя наистина беше жената на неговите мечти и не можеше току-така да я остави да си отиде. За Бога! Никога нямаше да се откаже от нея!

— Много ми се иска да ви видя отново, мадмоазел — прошепна той. — Вярно е, че съм обикновен уличен разбойник, но въпреки това се надявам да не ми откажете. Искам да ви опозная по-добре. Няма да ви сторя зло, кълна се.

— Ами… не искам да имам нищо общо с престъпници, сър — проговори плахо Кити. — Въпреки това ви благодаря, че се отнесохте великодушно с мен и мис Мениринг. Много ме беше страх, повярвайте. Затова… ако наистина искате да ме видите, изпратете вест в Нортчърч Аби — най-добре на името на мис Мениринг, за да съм сигурна, че ще я получа.

— Добре. Доскоро, Принда. Сбогом, прекрасни ангеле. И не ме забравяй — прошепна зарадвано Вашел.

Кити сложи пръст на устните си, уверена, че всичко в нея се е променило. В този миг Вашел скочи на коня си и препусна като луд. Загледана след него, девойката с болка осъзна, че не знае дори името на човека, завладял с устрем сърцето й.

Вашел едва беше навършил шестнадесет години и двамата с Кити бяха на една възраст, но момъкът се чувстваше много по-възрастен след преживените ужаси. Революцията го принуди да се държи и да действа като зрял мъж. По време на тайното бягство от Франция всички го смятаха за двадесетгодишен. Умееше майсторски да върти шпагата и да управлява кораб благодарение уроците на Ив-Пиер. Знаеше чужди езици, имаше солидни познания по история, математика и много други специалности, научени от мосю Рокфор, домашния учител. Бащата на Вашел изискваше децата му да получат добро образование и беше много снизходителен към младежките им лудории. Въпреки това Вашел не си въобразяваше, че граф Сен Жорж ще се съгласи синът му да се обвърже сериозно с някакво си слугинче.

По дяволите! Принда беше по-ценна от всяко наследство. Вашел беше упорит и щеше да рискува, още повече, че надали щеше да си върне титлата и имотите във Франция. Беше забравил, че всичко е конфискувано от новите властници. Той не беше нищо друго освен един беден френски емигрант с безполезна благородническа титла.

Вместо да го уплаши, тази представа още повече го развесели. В Англия непременно щяха да сметнат, че гони голямата зестра, ако се заловеше да ухажва богати наследнички. Колкото и неприятно да беше, сигурно щеше да му се наложи да си изкарва прехраната с тежък труд. Ако станеше търговец, хората от собствената му класа щяха да го презират. Никой обаче нямаше да го обвини, ако избягаше с някаква слугиня, която го беше завладяла изцяло.

Вашел реши да не се появява засега в Нортчърч Аби, където и Принда, и господарката й щяха веднага да го познаят. Мис Мениринг непременно щеше да съобщи на вуйчо му, че се е проявил като разбойник по пътищата, а младежът нямаше никакво желание да се подлага на една от скучните морални проповеди на скъпия си английски роднина. Освен това Принда непременно щеше да си помисли, че френският виконт е решил просто да си поиграе с нея.

Най-добре беше да продължи пътя си към Блекхийт Хол и да се занимае с непокорната си сестра, която безразсъдно се беше впуснала в опасни приключения. Като си помисли, че дядо им не само допускаше подобни неща, но дори подкрепяше внучката си, Вашел се хвана за главата. Този човек не притежаваше и капка здрав разум! Не му разказа никакви подробности за действията й, защото първо трябвало да помоли Женевиев за разрешение!

Вашел не знаеше какво да предприеме. Сестра му открай време си беше своенравна и упорита. Сега сигурно щеше да се опита да въвлече и него в лудориите си, без дори да изслуша разумните му доводи.

Младежът мрачно пришпори коня си и препусна в нощта, размишлявайки как да отклони непокорната си сестра от безразсъдните й начинания.

19

Точно в два часа следобед Тибо и Фабиен запалиха фойерверките в непосредствена близост до камбанарията Сен Жак ла Бушери, недалеч от Гревския площад. Посред бял ден многоцветният спектакъл на ракетите се ограничи със святкащи ракети, които описваха кръгове по небето, но шумът, който вдигнаха, беше достатъчен да уплаши събраното на площада множество. Ракетите се стрелкаха във всички посоки, а някои от тях се спуснаха над площада и изгърмяха като бомби.

Както беше предвидила Женевиев, тълпата зяпачи, събрали се да наблюдават гилотинирането на трима аристократи, изпадна в паника и хукна да бяга. Хората се разтичаха във всички посоки и няколко души бяха безмилостно стъпкани. Пазачите не можаха да предотвратят бъркотията въпреки виковете и предупредителните изстрели. Това само усили адския шум.

Женевиев, застанала на капрата на пъстро изрисуваната циганска каруца, собственост на дядо й, прехапа разтревожено устни, защото обезумялото множество се блъскаше около колата и заплашваше да я преобърне. Уплашените коне цвилеха и се дърпаха и тя трябваше да стиска юздите с всички сили. Единият жребец се изправи на задните си крака и едва не се откъсна от процепите. Рупърт изтича към него, сграбчи поводите и го принуди отново да стъпи на земята.

Пазачите бяха заети да възстановяват реда на площада и изобщо не обръщаха внимание на каруцата с тримата осъдени. Ив-Пиер и Беноа ловко се промъкнаха до тях и бързо прерязаха въжетата, които ги свързваха с каруцата. В бъркотията никой не забеляза двамата мъже, които мъкнеха окованите затворници през площада към циганската каруца. Ив-Пиер издърпа смаяните благородници вътре, Беноа затвори вратичката и даде знак на Женевиев да тръгва. Рупърт отпусна поводите на побеснелите коне и се метна на капрата. Женевиев изплющя с камшика и впрягът рязко потегли напред.

Седналите вътре мъже се мятаха от едната страна към другата, докато колата трополеше по калдъръма на улицата към Льо Маре и цялата се тресеше. Ив-Пиер тихо изруга, защото не успя да запази равновесие и тежко се строполи на дъсчения под. Изправи се с усилия и отново се наведе, за да отвори ключалките не веригите, с които бяха оковани китките и глезените на тримата благородници. Събра оковите и ги нахвърля в дебелия чувал, оставен в ъгъла, носле го скри под натрупаните там реквизити. Вдигна седалката на една от пейките и извади от сандъка под нея няколко ярки цигански носии. Подаде ги на тримата, които го гледаха смаяно, без да проумяват какво се е случило.

— Облечете се — заповяда рязко той. — Побързайте, нямаме никакво време! Хайде, какво чакате!

Възрастният господин, жената на средна възраст и младото момиче се подчиниха механично и нахлузиха подадените им дрехи. Ив-Пиер извади три перуки и три шапки, като същевременно обясняваше, че трябва да играят ролите на пътуващи артисти. Връчи им и фалшифицирани документи, които трябваше да показват при проверка, и мрачно продължи:

— Няма нужда да ви казвам какво ще се случи с всички ни, ако не успеете да измамите стражите на градските врати. Острият нож на гилотината веднага ще се стовари над вратовете ни.

При тези думи възрастният господин, бивш херцог на Франция, гордо изправи глава и сякаш възвърна част от предишната си жизненост.

— Не се безпокойте за нас, мосю — проговори с овладян глас той и в очите му се изписа решителност. — Уверявам ви, че няма да ви създадем трудности. Моите снаха и внучка — Той посочи с глава двете жени — досега се държаха превъзходно и не изоставиха стария си баща. И сега разчитам на тях.

— Не се тревожи за нас, скъпи татко — прошепна младото момиче.

Лицето на Ив-Пиер веднага се разведри.

— Добре — промълви по-любезно той и се обърна към по-възрастната жена: — Не се бойте, мадам. Ако всичко мине добре, още тази вечер ще се срещнете със съпруга си.

— Но той… той е още в Консиержерията — прошепна смаяно маркизата.

Така е, но има начин да го измъкнем оттам. Доверете ми се, мадам. Червената вещица и хората й знаят какво правят.

— Значи вие сте от хората на Червената вещица? — проникна се въодушевено младото момиче. — Слухове за тази смела жена се носят дори в Консиержерията. Тя рискува живота си, за да спасява затворниците. Колко ви се възхищавам!

Ив-Пиер усмихнато склони глава.

Циганската кола мина покрай Льо Маре и през площада, където някога се издигаше разрушената от народа Бастилия. След половин час стигнаха градските врати. Женевиев се приведе напред и кокетно заговори с пазачите. Пъстрите й поли бяха вдигнати чак до коленете и мъжете не можеха да откъснат очи от тях. Опря ръце на кръста си и изкусително залюля бедра.

— Ей, сержанте! — извика тя и погледът й се плъзна по стройния мъж в униформа. После навлажни устни с езичето си и продължи: — Хайде, пуснете ни! На Гревския площад избухна бомба и народът се разбяга. Бедният ми съпруг едва не умря от страх. Вече е стар и здравето му е крехко, нали разбирате! Ще го отведа на село да си почине.

— О, така ли? — осведоми се учтиво, но сериозно войникът. — Покажете ми документите си — заповяда рязко той.

Женевиев вдигна рамене.

— Всичко е в ред, сержанте — отговори безгрижно тя и му подаде фалшивите документи. — Ако трябва, претърсете цялата кола. Но побързайте, защото бедният ми мъж може всеки момент да предаде Богу дух. Искам да умре в мир. Вярно, че вече е стар и немощен, а аз съм млада и пламенна, но беше добър с мен и не искам да го изоставя. Ще се погрижа поне последните му часове да бъдат щастливи.

— Права сте, мадам — отговори ухилено мъжът, представяйки си болния стар мъж и буйната му млада жена. Нищо чудно, че хубавицата го гледаше с неприкрито желание. Постът почти съжали бедния стар глупак. Кой знае колко рога растяха по главата му. — Всичко е в ред, мадам — заключи той и й върна документите. — Ще прегледам колата и готово.

Постът отвори вратичката и бегло огледа насядалите вътре хора. Очите му се спряха с насмешка върху стария херцог, който беше чул разговора и отлично играеше ролята, която му бяха отредили. Беше полегнал върху куп парцали и мъчително си поемаше въздух, докато ръката му притискаше гръдния кош.

— Бедната ми Елен — мърмореше като на себе си Ив-Пиер. — Не трябваше да давам хубавата си дъщеричка на толкова стар мъж. Ето че умира и за нищо не става вече. Не може да пълни дори шишетата с лекарства. Тази сутрин ми счупи четири. Но ти не се бой, Бабет — продължи той, обърнат към внучката на херцога, — за теб ще намеря най-добрия мъж, млад и силен като бик.

Постът беше чул достатъчно. Той затвори вратата с трясък и махна с ръка на Женевиев да продължи пътя си.

— Много съжалявам, че се държах така, мосю — проговори развеселено Ив-Пиер. — Но нали трябваше да измамим стражите.

— Зная. Не се грижете за мен, мосю. В Консиержерията изтърпях какво ли не, а там не искаха да ми спасят живота, нали!

Но опасността все още не беше отминала. Обитателите на колата замлъкнаха и се вслушаха напрегнато в трополенето на колата, която ги отнасяше далеч от Париж.

„Кримсън Уич“ свали херцога и семейството му включително сина, когото бяха измъкнали от Консиержерията — на южното крайбрежие на Англия, в Портсмут. После шалупата пое курс на запад.

Обсипаното със звезди небе се простираше безкрайно над тъмното, бездънно море. Над водата се стелеше мека, бледосива мъгла и към шумящата водна следа се примесваха бисерни капки роса.

Беше доста хладно и Женевиев, застанала на кормилото, потреперваше. Лятото отминаваше и ветрецът, който галеше кожата й, носеше студения полъх на есента. Скоро листата на дърветата щяха да се оцветят в червено и златно и полята щяха да утихнат след привършената жътва.

При тази мисъл Женевиев угрижено въздъхна. Идването на зимата означаваше, че я очакват нови трудности. През есента започваше светският сезон и Джъстин непременно щеше да настои да напуснат Блекхийт Хол и да се преместят в градския му дом в Лондон. Вероятно през зимата сделките му също щяха да замрат и тогава щеше да има повече време да се посвети на жена си. Без съмнение щеше да разбере, че му е разигравала театър и съвсем не я измъчват толкова страшни болести. На всичкото отгоре стаята й в градската къща нямаше да има таен изход и щеше да й бъде много трудно да се измъква незабелязано.

Непременно трябваше да измисли нещо. Може би трябваше да намери пристанище за „Кримсън Уич“ някъде в Брайтън, защото разстоянието от Лондон до прочутия морски курорт беше само четири часа с бързи коне. Джъстин нямаше да има нищо против да й купи лека карета и бърза четворка коне, с които да посещава баните в Брайтън.

— Капитан Лафол — извика Пернел, който тъкмо слизаше от мачтата. — Я вижте ей там! — Той й подаде далекогледа и посочи на югозапад. — Само преди миг бях готов да се закълна, че съм видял кораб. Шхуна, само на три мили от нас. Стори ми се, че ни преследва, капитане. Уплаших се, но корабът внезапно изчезна. — Морякът заклати глава. — Сигурно съм видял призрак. Изпаренията над морето, луната, която танцува по вълните, кой знае… — Той сви рамене. — Хрумна ми, че „Кримсън Уич“ е също толкова загадъчна за другите кораби…

— Прав си — прошепна Женевиев и по гърба й пробягнаха студени тръпки. — Имаше ли вдигнат флаг, Пернел?

— Не. Това беше най-странното, капитане.

Женевиев не видя нищо в мрака. Въпреки това я прониза странно предчувствие и тя рязко отпусна далекогледа.

— Събери екипажа, Пернел — заповяда тихо тя. — Кажи им да се готвят за бой. Не ми харесва да ни гони призрак, още повече, че на мачтата му не се развява никакъв флаг. Или са пирати, които смятат да ни ограбят, или е френски военен кораб. Нищо чудно някой да е разбрал кои сме и да ни преследва. — тя въздъхна. — Нека Тибо напълни оръдията двойно. Няма да позволя да ни изненадат, а ако наистина става въпрос за шхуна, това непременно са пирати, които имат на борда поне осем оръдия. Все пак мисля, че и на тях им е трудно да ни открият. Може и да не са разбрали, че сме ги видели. Ако успеем да се приближим, преди да забележат, че сме сменили курса, ще дадем двоен залп по широката страна и ще ги довършим. Не ми се иска да се бием, но нямаме друг изход. — Тя загрижено прехапа устни. — Така е. Трябва да влезем в бой и ще го направим.

Женевиев промени курса и описа широка дъга около призрачния кораб, докато се озова зад него. Надяваше се капитанът да не е забелязал маневрите й и да успее да го изненада.

Мъжете бързо отвориха люковете на левия борд и заредиха оръдията.

Луната се беше издигнала високо в небето и вятърът се усилваше. Леката мъгла беше отнесена някъде надалеч и Женевиев напрегнато се взря пред себе си, за да открие тайнствения кораб. Дълго време не се чуваше нищо, освен плющенето на платната и плясъкът на вълните, но изведнъж…

Ето го! Право пред тях!

Точно както беше казал Пернел: чуждият кораб се мерна за миг и само след секунди потъна в мрака като пометен от призрачна ръка. Женевиев знаеше, че това е само оптическа измама, причинена от светлината на звездите и луната. Също както и „Кримсън Уич“, шхуната беше боядисана в сребърносиво, а платната й бяха оцветени в подходящ тон.

Женевиев мрачно се усмихна и поздрави наум капитана на непознатия кораб. После се извърна рязко и започна да дава нареждания на екипажа.

Скоро след това „Кримсън Уич“ се озова в обсега на стрелба на шхуната. Междувременно моряците от неприятелския кораб бяха открили шалупата и Женевиев побърза да събере хората си под топмачтата. Завъртя кораба в положение, удобно за стрелба от всички оръдия по щевена на чужденците и видя, че в този момент на мачтата се издигна непознат флаг — бяла дяволска глава и под нея ръка с рапира върху черен фон. Веднага даде знак за нападение.

Оръдията изгърмяха и от дулата им излязоха пламъци. Острата, хапеща миризма на барут изпълни въздуха. Изстрели профучаха над водата и разкъсаха платната. В кърмата зейнаха огромни дупки. Въпреки всичките си усилия „Кримсън Уич“ не успя да срази неприятелския кораб още с първия залп. Само след миг две от оръдията му отговориха на удара.

Женевиев се молеше някой от хората й да не е ранен. Удаде й се да насочи шалупата, която танцуваше по вълните, покрай чуждия кораб. Завъртя кормилото, за да обърне към щевена на противника левия си борд. Не смееше да изложи широката страна на неприятелския огън.

Половината от мъжете трескаво зареждаха оръдията на десния борд. Останалите изпразваха тези от левия. Едното оръдие имаше нередовно запалване и Тибо се принуди с дълъг фитил да подпали барута му. За щастие изстрелът улучи бизанмачтата на шхуната и я разтроши на парчета. Платната отлетяха надалеч, понесени от засилващия се вятър.

Женевиев отново обърна шалупата, но този път противникът беше подготвен за маневрата й. Когато „Кримсън Уич“ зави, всички оръдия от левия борд на шхуната дадоха залп и едно от гюллетата отвори голяма дупка в кърмата на шалупата. Дъбовите греди изскърцаха и се разтрошиха, а парчетата се разхвърчаха на всички страни. Женевиев инстинктивно закри с ръка очите си, за да се предпази от треските. Откъм долната палуба се понесе ужасен вик. Младата жена потръпна и с тревога се запита кой ли от хората й е ранен — или може би убит.

— Огън от десния борд! — изкрещя тя. — Огън!

После остави кормилото и се втурна по наклонената палуба към Силвестър, който напразно се опитваше да загаси пламъците, пълзящи по мачтата. Очите й се напълниха със сълзи и гърлото й пресъхна, но успя да извади няколко кофи вода от морето, преди Фабиен и Марк да й се притекат на помощ. После отново хукна към кормилото.

С облекчение установи, че последният залп е довършил противника. Шхуната лежеше косо на водата, а екипажът отчаяно се опитваше да вдигне мрежите, за да предотврати окончателното завладяване на кораба. Женевиев насочи „Кримсън Уич“ паралелно с неприятелския кораб и заповяда на екипажа да хвърли абордажните куки и да закачи шхуната за техния кораб.

Оръдията не преставаха да гърмят и двата кораба получиха по още няколко дупки. Женевиев разбра, че трябва да обезвреди неприятелските оръдия, преди мъжете й да са щурмували кораба. Сграбчи няколко гранати, покатери се по такелажа, достигна края на гафелната рейка и запрати гранатите към борда на чуждия кораб. Чу експлозията и разбра, че е нанесла смъртоносния удар. Най-после матросите й щяха да прережат мрежите и да завладеят кораба. Изкрещя им да не забравят червените качулки, за да не ги познаят.

Започна ожесточен бой. Над морето се разнесе дрънчене на оръжия. Дървени бухалки се удряха срещу дръжките на остри брадви, дори обръчи от бъчви и парчета от натрошени мачти се използваха като оръжия. Женевиев се опитваше да надвика адския шум, насърчаваше хората си и мъжете се биеха като дяволи. Червените им качулки се развяваха на вятъра и всяваха страх сред чуждите моряци.

— Предайте се! — изкрещя към неприятелите Женевиев. — Предайте се и ще пощадим живота ви!

Не знаеше дали гласът й е успял да надвика шума от битката, но двубоите продължиха, макар че голяма част от мъжете бяха заети да гасят възникващите тук и там пожари. Въздухът беше изпълнен с пушек и вече нищо не се виждаше. Вятърът разнасяше навсякъде въглени и гореща пепел и в телата на бойците се забиваха палещи игли. Женевиев прескочи един пречупен прът и спря за миг, за да изтрие потта и мръсотията от лицето си.

Точно тогава настъпи една от онези странни паузи в битката и двата кораба притихнаха. В напрегнатата тишина прозвуча страшен вик:

— Руж! Господи, Руж!

Женевиев невярващо вдигна поглед и забеляза тичащия насреща й Ноар, който със сила си пробиваше път през моряците й. От рапирата му капеше кръв, по дяволската черна маска беше полепнала пепел.

Младата жена забрави всичко около себе си. Не чу дори заплашителното скърцане на горящо дърво непосредствено над главата си. Част от голямата мачта се пречупи и се стовари на палубата. Стресната от мисълта, че е нападнала кораба на Ноар, Женевиев смутено го изгледа. Изразът на лицето му се промени така внезапно, че тя още повече се уплаши. Ноар изрева някакво предупреждение, но беше твърде късно. Тежката гафелна рейка се стовари право върху нея. Единият край се заби в гърба й и я повлече към пода. Женевиев падна по лице върху люлеещата се палуба, претърколи се по гредите и удари главата си в една бъчва. Опита се да се изправи, но силите я напуснаха. Черно було се спусна пред очите й и тя изгуби съзнание.

20

Събуди я някакво равномерно тропане. Шумът бавно проникна в съзнанието й, тя затрепка с мигли и с мъка отвори очи. Забеляза, че лежи в леглото си, и се запита откъде ли идва този странен шум. Разумът й бавно се възвърна и тя проумя, че работи помпата в трюма. Припомни си изминалата нощ и потрепери при мисълта, че корабът й е сериозно повреден.

Моряците се бяха хванали на работа, за да го задържат над водата, докато достигнат английския бряг. Там щяха да се заемат с големия ремонт.

Женевиев бързо отметна завивката, седна и се огледа. Прониза я силна болка и лицето й се разкриви в гримаса, когато опипа челото си и откри огромна цицина от дясната му страна.

Стана от леглото и се олюля. Но трябваше на всяка цена да излезе на палубата и да разбере какво се е случило, докато тя е лежала в безсъзнание в каютата си. Посегна към ботушите си и приседна на леглото да ги обуе.

Умът й работеше трескаво. По дяволите! Защо трябваше да нападне точно кораба на Ноар? Какво ли си е помислил за нея? И — което беше най-страшното — какво ли е станало с него?

В този момент на вратата се почука. Женевиев промърмори едно „Влезте“ и в каютата се втурна Оливие.

— Е, слава Богу, че сте жива — отбеляза сухо корабният лекар. — И без това не вярвах, че тази малка цицина ще ви извади за дълго време от строя.

Женевиев предпазливо кимна с глава и попита:

— Какво стана, след като паднах на палубата?

— Онзи Дяволски капитан, командирът на „Блек Мефисто“, се втурна като луд по палубата, като ви видя да падате. Тибо реши, че е искал да ви нанесе смъртоносен удар, и го цапна по тила с едно дърво. Дяволският капитан се просна по лице на палубата, Тибо го сграбчи за врата и допря ножа си до гърлото му. Заплаши, че ще го прониже, ако не заповяда на хората си да се отдръпнат. За щастие капитанът беше в съзнание и нареди на хората си да прекратят съпротивата. И слава Богу, бих добавил, защото те са доста повече от нас. Щяха да ни избият като пилци.

После натоварихме екипажа на „Черния Мефисто“ в лодките и ги пуснахме да си вървят. Бяха толкова много, че се уплашихме да не се върнат. Естествено на тях не им хареса да изоставят кораба си, затова взехме Дяволския капитан за заложник. Събрахме колкото се може повече от товара в трюма, включително ковчеже с луидори от капитанската каюта. През целия си живот не съм виждал толкова злато накуп. Видях, че екипажът на „Блек Мефисто“ се върна на кораба, а сега се движат на около миля и половина зад нас и като луди изпомпват водата от трюма, за да предпазят шхуната от потъване. Мисля, че засега няма да ни създадат неприятности. Но никой не може да каже с точност какво смятат да правят. Хич не ми се вярва да откарат „Черния Мефисто“ до брега. Дяволският капитан е окован и е затворен в склада. Сигурни сме, че именно той е Шпионинът, когото преследва Събранието. Носи черна маска и въобще всичко съвпада. За главата му е обявена голяма награда, нали знаете?

— Точно така — кимна Женевиев. — Въпреки това не е редно да го предадем на френските власти, Оливие. Той е привърженик на краля, също като нас. Не можем да предадем хората, които са на наша страна.

— Бяхме сигурни, че ще реагирате така, капитане — призна лекарят. — Затова не предприехме нищо. Какво ще правим с него? Трябва по някакъв начин да се отървем от присъствието му на борда, нали?

— Доведете го в кабината ми — нареди кратко Женевиев. — Ще го разпитам лично. После ще решим как да го отпратим. Може би не е лошо да поискаме откуп от екипажа му. Ако моряците са му верни — а по всичко личи, че това е така, — ще дадат всичко, което имат, за да си го върнат.

— Отлична идея, капитане. Ей сега ще го доведа — отговори с, усмивка Оливие и тръгна към вратата.

— Добре. Не забравяйте едно, Оливие — извика подире му тя. — В присъствието на Дяволския капитан всички трябва да носите качулки. Не искам да види лицата ви.

Корабният лекар наведе глава в знак на съгласие.

— Винаги сме били предпазливи, капитане. Не сме произнесли нито едно име в негово присъствие. Той не видя почти нищо от „Кримсън Уич“ и екипажа и няма как да ни предаде.

— Много добре — похвали го Женевиев.

След като Оливие излезе, младата жена бързо седна пред огледалото, за да се подготви за срещата с Ноар.

21

— Какво смяташ да правиш, Руж? — започна веднага Ноар, след като двама от екипажа на „Кримсън Уич“ го доведоха в кабината на Женевиев. — Нима искаш да потопиш кораба ми? Или да избиеш хората ми? За Бога! Ако не те беше улучила онази рейка, щях да те напердаша както заслужаваш! Виждам, че си се отървала леко — добави кисело той. — Същинска котка с девет живота, която се приземява винаги върху краката си.

— Разбира се — отговори тихо Женевиев. — Ако не играем, за да спечелим, какъв е смисълът на играта? Не се тревожи, Ноар, положението не е чак толкова лошо. „Черният Мефисто“ плава на две мили зад нас, а екипажът му е на борда и изпомпва водата от трюма. Натоварихме ги в лодките, но те се върнаха на борда веднага, след като ние напуснахме кораба ти. Не ме смятай за убийца. Нямаше да те нападна, ако не беше преследвал „Кримсън Уич“. Ако знаех, че си ти, никога нямаше да дам заповед за стрелба.

— Реших, че имам насреща си пирати — призна мрачно Ноар. — Не бяхте вдигнали флага си. Много ми се щеше да се запозная с командира на този призрачен кораб, боядисан също като моя. Плъзгахте се пред нас като сянка, като отражение на вълните… Е, няма нищо. — Той сви рамене. — Направих глупост и си плащам за това. Разбрах, че е твоят кораб в момента, в който ти откри огън.

— Ти също не беше вдигнал флаг и моите моряци те сметнаха за пират — отговори с усмивка Женевиев.

Ноар се ухили и белите му зъби проблеснаха под черната маска. Странно, че никому не беше хрумнало да я свали, макар че ръцете му бяха завързани. За миг Женевиев усети силно изкушение да го стори, но се въздържа, въпреки че много й се искаше да види истинското лице на непознатия, който така устремно беше завладял сърцето й.

Остана неподвижна пред него, втренчила очи в лицето му, питайки се кой е този човек и с какво я привлича толкова силно. Лицето на Ноар — или поне онова, което се виждаше от него — не беше по-красиво от лицето на съпруга й. Тялото му също не беше по-силно от гъвкавата, мускулеста фигура на Джъстин. Може би тайната се криеше в излъчването му, в буйната жизненост, която напълно липсваше у хладния, сдържан Джъстин с неговата надменна небрежност. Ноар беше дързък до безумие и това я възхищаваше. Женевиев не можеше да си представи съпруга си на борда на кораб в бурно море — с развени от вятъра коси, изпръскан от морска пяна, с разкъсани, мокри от пот дрехи. Джъстин не се радваше на живота, установи мрачно Женевиев, той приличаше на студен, твърд глетчер с остри, заплашителни ръбове. Ноар, напротив, беше пламтящ огън, с внезапно сменящи се настроения, непредвидим и затова още по-опасен.

Ноар би дал много да можеше да прочете мислите на Женевиев. Не разбираше какво се крие под този странен поглед. Дали жената срещу него не проумяваше именно в този момент онова, което за него беше безспорна истина — че двамата бяха предопределени един за друг? Ако успееше да се освободи от въжетата, които стягаха ръцете му, щеше да й го докаже, ей сега, веднага.

Както седеше на стола с ръце зад гърба си, той се опита да разхлаби въжетата, които се впиваха в китките му. Завъртя ръце, задърпа възела и въжетата изведнъж се поддадоха.

За да отклони вниманието на Женевиев, той продължаваше да я гледа с премрежени очи и да дава неясни отговори на въпросите, които му задаваше. Възхищаваше се на дързостта и интелигентността й. По челото му избиха капки пот, но Женевиев беше вдълбочена в разговора и не забелязваше усилията му.

По дяволите с тази вещица! Нима не осъзнаваше как го измъчва, като се разхожда пред него с разпуснати коси и излага на показ гъвкавото си тяло, още по-съблазнително в тясното мъжко облекло? Очевидно не си даваше труд да се прикрива, когато беше на своя кораб, защото не носеше домино и гърдите й не бяха пристегнати. Тънката талия беше подчертана с широк копринен шарф, тесният черен панталон обгръщаше плътно красиво закръгленото задниче и стройните дълги крака. Само яркочервената маска пред лицето й придаваше тайнственост.

Ноар гневно я проклинаше наум. Беше го привлякла със смарагдовозелените си очи и рубинени устни, а сега се подиграваше с него. Един или два пъти му беше позволила да се наслади на сладостта на устата й, а след това не само му отказа това лакомство, но и нападна кораба му и сигурно щеше да го прати на дъното и да избие екипажа му, въпреки че твърдеше противното. Вече много нощи магьосницата владееше сънищата му и той не можеше дори да погледне в очите студената си, глупава жена, която му досаждаше до смърт с детинските си приказки и непрекъснато го гневеше.

Макар че се беше оженил за нея по принуда, в един кратък миг беше повярвал, че двамата могат да бъдат щастливи. Веднага след това нещата се объркаха и с течение на времето връзката им бавно, но сигурно се влошаваше. Двамата вървяха по свой път и почти не се виждаха. А откакто Руж се втурна в живота му и очарованието й го завладя напълно, той започна дори да се отвращава от мисълта, че е обвързан за цял живот с едно лекомислено, повърхностно същество.

След минути Ноар почувства, че възелът най-после се е развързал и ръцете му са свободни. Ухили се триумфално и бързо хвана шнура, за да не падне на пода и да го издаде.

— Кажи ми истината, негоднико! Или наистина ще те предам на събранието и ще получа откупа за главата ти! — изкрещя Женевиев, когато получи поредния неясен и объркан отговор.

Ноар бавно се изправи. В мътната светлина на лампата приличаше на демон, издигнал се от ада.

— Исусе! — извика смаяно Женевиев. — Как успя да се освободиш?

— Успях — отговори триумфално той. — Край на глупавите приказки. Цял час крещиш насреща ми като сврака, а усилията ти не дадоха никакъв резултат. Разбери, Руж, ти също като мен знаеш, че трябва да запазим тайните си за себе си. Времената са несигурни и още утре могат да заловят някого от нас. Мъчителите са опитни и надали ще издържим, а това ще застраши живота на десетки хора. Затова ти предлагам да уважиш правото ми да остана с маска пред теб, както аз уважавам твоето. Няма да разкриваме тайните си един пред друг, но това съвсем не означава, че няма да бъдем приятели, дори… любовници. — Гласът му се превърна в шепот и Женевиев почувства горещия му дъх до ухото си. Мъжът пристъпи към нея и я грабна в обятията си.

— Вече ти казах, че това не може да стане — отговори сковано тя.

— Още тази нощ ще станеш моя. Ще го направя преди да напусна кабината ти, кълна ти се! — прошепна в ухото й той и притисна устни в косата й.

— Не! — извика тя и се изтръгна от прегръдката му, влудена от парещото докосване. — Забравяш, че тук си на моя кораб! Ще повикам хората си да те вържат отново и да те хвърлят в трюма.

— И какво ще направиш после? — изфуча ядно Ноар. — Ще ме предадеш на Събранието, нали?

Женевиев поклати глава.

— Смятам да те върна на екипажа ти срещу солиден откуп. Нужни са ми пари, за да подкупвам стражите на Консиержерията, да купувам товар и хранителни припаси. Мъжете ми трябва да ядат и в джобовете им да дрънкат пари, иначе ще си потърсят друг капитан.

— Разбирам — изръмжа Ноар. После дрезгаво се изсмя и вдигна едната си вежда. — По дяволите, ти си страхотна! Значи наистина искаш да ме продадеш! Няма да успееш, вещице! Ти си тази, която ще плаща, и то сега!

— Не се приближавай! — изсъска Женевиев и светкавично измъкна рапирата си. — Ще те пробода. Не желая да те наранявам, Ноар, но ако стане нужда, ще се защитавам.

— Така и предполагах. Ти няма да се предадеш, Руж — промърмори полугласно мъжът. Преди Женевиев да осъзнае какво има предвид, той дръпна една от рапирите, окачени на стената под един стар щит. — Гард! — Отдаде чест и дръзко се изсмя. — Сега ще видим наистина ли те бива в дуелирането.

Полудели сме, мислеше си Женевиев, и двамата. Как можем да се дуелираме в тази тясна кабина! Единият непременно ще бъде тежко ранен, може и да умре. Представи си Ноар, проснат на пода на кабината, и под него кървава локва, и остра болка прониза сърцето й. Не искаше да се бие с него.

— Не говори глупости — отбеляза хладно тя. — Няма да се бия с теб. Ще повикам хората си да те отведат отново в трюма, докато екипажът ти плати откуп.

— Страхливка — произнесе подигравателно Ноар.

Женевиев се изправи като свещ. Не можеше да понесе такава обида и той много добре го знаеше. Гордостта и честта й изискваха удовлетворение. Погледна го и надменно отметна глава.

— Е, добре, щом така искаш — извика тя. — Но те уверявам, че не съм начинаеща в дуелите.

— Думи, само думи — продължи все така подигравателно Ноар. — Чувам от теб какво ли не, но досега нищо не си доказала с дела.

Женевиев цялата се изчерви, защото знаеше, че мъжът насреща й говори не за битки, а за целувките, които й беше откраднал и за начина, по който се беше помъчила да го отблъсне от себе си.

— Гард! — изръмжа вбесено тя. — И се пази, защото скоро ще служиш само за храна на рибите.

— Щом си толкова сигурна в себе си, може би ще се осмелиш да сключиш с мен малък облог — предложи развеселено той.

— Какъв облог? — промърмори сърдито Женевиев.

— Много просто: ако спечелиш, ще правиш с мен каквото искаш, а аз няма да се опитвам да бягам.

— А ако загубя?

— Тогава ще бъде почтено да ми позволиш същото.

Женевиев затаи дъх. Изразът на лицето му ясно показваше какво ще направи с нея, ако излезе победител в дуела. Без да иска, хвърли поглед към леглото и Ноар тихо се изсмя.

— Защо не отговаряш? — попита предизвикателно той и когато Женевиев не реагира, сви рамене. — Така и предполагах. Страх те е от мен.

— Не ме е страх! — изкрещя тя и мъчително преглътна. — Съгласна съм с облога, макар че не го смятам за особено почтен.

— Та ти изобщо не знаеш какво ще направя с теб, Руж. Да не мислиш, че ще те взема насила? Засрами се! Ще поискам откуп от екипажа ти — също както и ти. Вярвам, че моряците държат повече на теб, отколкото на ковчежето с луидори, които сте намерили в кабината ми.

— По дяволите! — заекна засрамено Женевиев.

— Ако все пак настояваш, аз с удоволствие ще се подчиня и ще направя с теб онова, което очакваш — продължи със святкащи очи Ноар, без да крие желанието си. — Ще ти кажа дори, че много искам да го сторя!

Той застана в гард и започна предпазливо да обикаля около нея. Бързите сигурни крачки и позата показаха на Женевиев, че си има работа с опитен дуелист. Трябваше да бъде много предпазлива и да не прави грешки.

Раздвижи се като тигър, който се промъква към плячката си, и впи очи в противника си.

Двете острия се кръстосаха, металът прозвънна и противниците веднага направиха крачка назад. После оръжията отново се срещнаха, този път с по-голяма сила, въпреки че всеки все още изпитваше силата и умението на другия. И двамата се усмихнаха мрачно, установявайки, че са попаднали на достоен противник. Най-после битката стана сериозна, сякаш по безмълвно споразумение. Всеки беше твърдо решен да победи другия.

Дяволското дрънчене, с което закалените стоманени острия се кръстосваха, отекваше в тясната кабина. Женевиев и Ноар нападаха и се оттегляха, приближаваха се и се раздалечаваха и с всяко елегантно, умело нападение и всяка умна, заплашителна контраатака уважението и възхищението им към противника нарастваха.

По челото на Женевиев избиха капки пот, които се стичаха под маската право в очите й. Затова размаха рапира във въздуха, принуди Ноар да отскочи назад и бързо ги изтри с ръкав. После прокара език по пресъхналите си устни и отново впи очи в противника си.

Ноар се усмихна — подигравателна, надменна усмивка, която болезнено й напомни за Джъстин и оня полузабравен ден преди много години в двора на Шато Сюр Мер. Колко й се искаше да изтрие от лицето му тази ужасна усмивка!

Рапирите отново се кръстосаха и дуелът продължи с неотслабваща сила. Женевиев много добре разбираше, че е в неизгодно положение, защото Ноар имаше по-голям обхват, а тясната кабина не позволяваше прилагане на хитрост. Непрекъснато се натъкваше на стена или на някаква мебел. По едно време се блъсна дори в печката и въглищата се изсипаха на земята.

Ноар спря и изненадано вдигна вежди.

— Защо искаш да горим в пламъците на ада, Руж? — промълви подигравателно той. — Имам по-добро предложение как да се стоплим.

Женевиев смръщи вежди и по лицето й се изписа желание за убийство. Вместо отговор, тя се втурна право напред и му нанесе силен удар. Ноар обаче беше подготвен за атаката и умело се защити. Женевиев и този път трябваше да се оттегли.

Силите й изневеряваха. Дишането й се ускори и тя разбра, че няма да издържи още дълго. Трябваше веднага да измисли нещо, иначе беше загубена. Отчаяно се втурна напред и го нападна с последните си сили. В този миг проумя, че досега противникът й се е въздържал да покаже цялата си сила. Ето че се нахвърли срещу нея и без усилие отби отчаяните й атаки. Женевиев не можеше да се справи с него. С умел удар мъжът разкъса ръкава на ризата й, без изобщо да нарани кожата й. После с тих вик на радост отряза къдрица от огненочервената коса. Сграбчи я със свободната си ръка и едновременно с това изтласка назад противничката си. Женевиев се спъна в скрина и падна. Ноар изби рапирата от ръката й. Захвърли самодоволно своето оръжие, скри къдрицата в джоба си и се наведе над Женевиев. Сложи ръце на раменете й и я притисна здраво. Тя го заудря отчаяно и се опита да се изправи. Усилията й останаха напразни. Осъзнаваше безплодността им и смешното положение, в което беше изпаднала, и с последни сили впи гневни очи в противника си. Когато Ноар има наглостта дори да се изсмее, Женевиев окончателно загуби самообладание. Гласът й се възвърна и от устата й излязоха някои съвсем неподобаващи за една дама изрази. Ноар се изсмя повторно и яростта й избухна с нова сила.

— Какви са тия ругатни? — проговори през смях мъжът. — Веднага си личи, че прекарваш времето си сред грубите моряци. Загуби облога и сега трябва да плащаш. — Очите му потъмняха, погледът му се плъзна с възхищение по стройната й фигура и спря като прикован на гърдите й, които конвулсивно се вдигаха и отпускаха. — Толкова отдавна искам да видя какво криеш под проклетото мъжко облекло…

Женевиев едва си поемаше дъх.

— Ти си измамник! Нали каза, че ще искаш откуп!

— Казах, че при известни обстоятелства бих могъл да направя и това — поправи я меко той. — Но сега решавам друго. Ти си много по-ценна от ковчеже с луидори. Сигурен съм, че ще ти хареса да те любя.

— Не! В никакъв случай!

— Наистина ли? — попита той все така меко. — Не ме лъжи, Руж. Да не мислиш, че не усещам лудото биене на сърцето ти? Искаш ме също така силно, както аз теб.

— Не! В никакъв случай — повтори отчаяно тя, макар да знаеше, че Ноар говори истината. Прав беше, разбира се. Дори само близостта му я подлудяваше и чувствата й избликваха с невероятна сила.

— Искам да стана! — извика тя.

— Ще спазиш ли уговорката ни?

— Не!

— Тогава ще се отнеса към теб като към всеки друг, който не изпълнява договор — заяви той.

Преди Женевиев да разбере какво е имал предвид, Ноар издърпа от скрина дълъг копринен шал и го уви около китките й.

— Престани! Какво правиш? — изпищя тя и лудо зарита с крака. — Какво искаш от мен?

— Искам да си получа наградата… Нали спечелих облога — процеди през стиснати зъби мъжът. В този миг Женевиев успя да освободи едната си ръка и му залепи оглушителна плесница.

Мъжът ядосано я сграбчи отново и затисна ръцете й над главата. Женевиев успя да се освободи повторно и го заудря с юмруци. Двамата потънаха сред разпилените дрехи от скрина, без да обръщат внимание на хаоса, който цареше в стаята. Ноар успя да стисне китките й, а с другата ръка издърпа от краката й ботушите и чорапите.

После здраво завърза копринения шал около единия й глезен. Женевиев сърдито го изрита с другия си крак в слабините, но той сръчно избягна удара.

— Ти си била същинска дива котка, Руж — отбеляза тихо той. — Само зъби и нокти. Трябва някой да те научи на маниери.

— Доколкото разбирам, ти си онзи, който трябва да го стори — изсъска тя и от очите й изскочиха светкавици. Усещаше силно желание да му издере очите.

— Но разбира се, Руж — промърмори небрежно той. — Иначе бих ли си губил времето с теб?

— О! Почакай само да ми паднеш! — изкрещя тя и лицето й се разкриви от ярост.

Ала Ноар само се изсмя и безсрамно се загледа в тялото й.

— Струва ми се, че това е текст от моята роля, Руж — ухили се той. — С нетърпение чакам да ми паднеш в ръцете. Най-отговорно твърдя, че отдавна ме провокираш.

Погледът й неволно се насочи към тесния му копринен панталон и тя разбра, че мъжът казва истината. Пламна от срам и прехапа устни. Внезапно й хрумна отлична идея. Протегна се и се опита с вързани ръце да достигне месинговото кълбо върху капака на скрина. Надигна се колкото можа, но не успя да го докосне. Не можа да повтори опита си, защото Ноар приключи с привързването на глезените й, сграбчи я и без предупреждение я метна на рамото си.

— Веднага ме пусни! — изкрещя Женевиев и заудря с юмруци по гърба му. — Пусни ме, негоднико!

Ноар изпълни желанието й и я метна на леглото. Преди да успее да се извърне и да скочи, той се хвърли отгоре й. Посегна към дългия край на шала, с който бяха завързани китките й, и го завърза за рамката на леглото. После хвана краката й, разтвори ги и ги завърза за двата края на леглото. Женевиев ядно изруга и почувства, че я обзема паника.

— О, моля те, Руж — промърмори с изкуствена тревога в гласа Ноар. — Никак не ми се искаше да стигаме дотам, но се боя, че не ми оставяш избор. Ако продължаваш да крещиш, екипажът ще заподозре нещо.

Той натъпка копринена кърпичка в устата й, скочи и спусна резето на вратата.

— А сега, Руж, ще разбереш какво правя с жени, които с очи и устни дават обещания, а после не ги изпълняват — промърмори той.

Женевиев отчаяно задърпа оковите си — без успех. Опита се да изблъска с език кърпата от устата си, но тя не помръдна. Опита се да изпищи, но от гърлото й се изтръгна само задавено хълцане.

— Няма полза да се опитваш. Няма да ми се изплъзнеш — шепнеше в ухото й Ноар. — Този път няма да ти се удаде да ме докараш до прага на лудостта и после да изчезнеш.

Женевиев трепереше от страх. Макар че мъжът над нея владееше мислите и сърцето й от много време насам, той си оставаше напълно чужд за нея. Беше спасил живота й, но тя не знаеше нищо за него. Откъде идваше? Познаваха го като опасен шпионин и за главата му беше обявена награда. Може би беше брутален убиец или перверзно чудовище… Всичко беше възможно! Страшни картини пробягаха през съзнанието й и тя едва не полудя, когато мъжът се настани върху нея с шпага в ръка.

Ноар видя ужаса, изписан в очите й, и сърцето му омекна.

— Не бой се, Руж — прошепна той. — Няма да ти причиня болка. Точно обратното, повярвай ми!

Въпреки нежните му уверения Женевиев направо подскочи, когато острата шпага разкъса всички дрехи по тялото й. Скоро се озова под него съвсем гола.

Ноар впи поглед в голото й тяло и от гърдите му се изтръгна дълбока въздишка. Беше много по-красива, отколкото си я беше представял. Кадифената кожа блестеше като злато, а там, където облеклото я предпазваше от слънцето, беше кремавобяла. Гъвкавите млади гърди потръпваха под горящия му поглед. Розовите им зърна се свиха под милувката на хладния нощен вятър. Разтворените бедра трепереха и разкриваха част от онова тайнствено място, скрито под кестеняви кичурчета, което беше предмет на най-пламенните му желания.

Ноар едва издържаше. Дишането му се ускори и кръвта зашумя в ушите му. Слабините му бяха напрегнати до краен предел. Тази жена беше всичко, за което беше мечтал — и много повече…

— Желая те, Руж — пошушна дрезгаво той. — И ще те имам. Още сега, тази нощ! Не — отговори на неизреченото предизвикателство в очите й. — Няма да те изнасиля. Ще ме пожелаеш също така силно, както аз теб. Обещавам ти, че ще се разтопиш в обятията ми.

Женевиев с мъка си пое въздух и с трепет се вгледа в пламналите от желание очи на Ноар. Знаеше, че й предстои да изтърпи страшни мъчения, макар и не брутални, както си ги беше представяла. Тези щяха да бъдат сладки, но не по-малко опасни. Ноар измъкна фин копринен шал от скрина и само след секунда хладният, нежен плат се плъзна по голата й кожа.

Женевиев затвори очи и пламна от срам, усещайки бурната реакция на тялото си.

Ноар се взираше в лицето й. Пълните червени устни неотразимо го привличаха. Гореше от желание да ги целуне, но не го направи, защото трябваше да махне кърпата, с която беше запушил устата й. Не биваше да рискува тя да изпищи за помощ. Шумовете, които проникваха през стените на кабината, му подсказваха, че екипажът полага огромни усилия, за да задържи „Кримсън Уич“ над водата. Но това съвсем не означаваше, че матросите ще оставят без внимание виковете на капитана си. Не биваше да я целува — още не.

Плъзна шала надолу по врата й и спря на мястото, където пулсираше вратната вена. Женевиев се отбраняваше отчаяно, но не можеше да се освободи от въжетата си. Трябваше да понесе нахлулите в тялото й чувства. Простена тихо, сякаш го молеше да престане, и цялата се изчерви. Ноар сигурно си мислеше, че се наслаждава на милувките му и, о, Господи! — точно така си беше! Колко страшно беше да застане очи в очи с тази ужасна истина!

Струваше й се, че в тялото й лумват пламъци, а все още кипящият гняв и смущението сякаш само усилваха желанието й. Точно така. Тя желаеше Ноар. Нямаше как да го отрече. Кръвта бучеше в ушите й, а физическите сили и съпротивата сякаш се оттичаха от тялото й и вместо тях оставаха покорност, копнеж и мекота. Вече не можеше дори да се помръдне, лежеше така като парцалена кукла без кости, с която мъжът можеше да прави каквото си поиска.

С края на шала Ноар улучи точно чувствителното място, където шията преминаваше в рамото, и започна безмилостно да го дразни. По вените на Женевиев пробягаха електрически искри и събудиха в тялото й още по-силен копнеж и желание. Тя потръпна и безпомощно се заизвива настрани, но нямаше как да се изплъзне. Ноар тихо се изсмя.

Без да бърза, мъжът прокара шала между гърдите й, после описа нежни кръгове около тях. Женевиев захапа здраво кърпата в устата си, надявайки се болката да заглуши всички останали усещания. Опита се да лежи неподвижно и напрегна цялата си воля да не реагира на нежното докосване по връхчетата на гърдите си. Но не успя. Против волята й зърната се свиха и щръкнаха нагоре. Насладата се разпространи на дълги вълни по цялото й тяло.

Почувства, че неволно се надига срещу мъчителя си, без да може да направи нищо, за да спре предателската реакция на тялото си. Милувките продължиха и мъчението стана толкова сладостно, че й се стори, че полудява.

Зелените очи молеха за милост, а от ъглите им се стичаха кристално бистри сълзи. Ала Ноар не забелязваше солените капчици, които се събираха под маската й и се губеха в буйните червени коси. Беше зает с измисляне на все нови и нови движения, освен това беше погълнат от собствената си страст, която все повече се разгаряше.

Женевиев чувстваше, че очите й са приковани от въздушните движения на копринения шал, който меко се плъзгаше по тялото й. Усети лудо желание да се изсмее с глас, защото шалът беше на яркочервени и черни шарки и линиите им се преплитаха като влюбени.

Дали не го е избрал нарочно? — питаше се тя. Вероятно да, защото подбираше реквизитите си с умението на истински артист. Шалът отговаряше на усета му към иронията на живота. Руж и Ноар…

Коприната се плъзна по тялото й, описа кръг около корема й и мускулите му се втвърдиха, за да й попречат да се спусне още по-надолу. Само след секунди Женевиев усети как платът се увива около бедрата й и нежно докосва кестенявите кичурчета в интимната част на тялото й. За малко не изпищя, понесена от вихъра на мъчителен екстаз, който прониза опънатите й до скъсване нерви. Желанието й стана почти непоносимо, утробата й пламна, готова да приеме своя мъчител. Без да забелязва какво прави, тя се замята по леглото, опитвайки се да намери облекчение. Ноар обаче не се остави да бъде заблуден и продължи да разгаря страстта й до краен предел.

С безкрайно бавни движения шалът се плъзгаше по вътрешните страни на бедрата й и тя трепереше от едва сдържано желание. Опита се инстинктивно да стисне бедра, но въжетата й пречеха. Макар че се срамуваше от желанието си, тя най-после призна пред себе си, че ще се отдаде доброволно на мъжа, който я подлагаше на тези сладостни мъчения. Ноар сякаш усети готовността и в същия миг, защото запрати шала някъде надалеч и измъкна кърпата от устните й. Преди Женевиев да успее да извика, той впи устни в нейните.

Бавно, сякаш лениво езикът му се плъзна по очертанията на устните й. Почувства как нежните женски устни потръпват под неговите и с готовност се разтварят да го посрещнат. Целувката стана страстна и настойчива. Женевиев захвърли всякакви задръжки и горещо отговори на целувките му, мечтаейки единствено ръцете й да са свободни, за да може да помилва тялото му.

Внезапно почувства окосмените мъжки гърди върху своите. Кога беше разкопчал ризата си? Не знаеше и не я интересуваше. Усещаше единствено разгарящата се в тялото й страст, възпламенена от целувките му. Зъбите му нежно хапеха устните й, мустаците му я гъделичкаха.

Устните им безкрайно се милваха, езикът й се виеше около неговия и тя едва си поемаше дъх. После мъжките устни се плъзнаха по лицето й, сякаш искаха да го обсебят. Горещи целувки се посипаха по страните, слепоочията и миглите й.

Ноар зарови маскираното си лице в гъстите червени коси и нежно захапа ухото й. Горещият му дъх милваше кожата й и Женевиев трепереше от вълнение. Мъжът дрезгаво нашепваше любовни клетви и със страстни слова описваше онова, което щеше да направи с нея. Женевиев беше забравила срама и тялото й потръпваше от удоволствие.

Трябваше да преживее всички тези неща през първата си брачна нощ. Тази мисъл бегло премина през ума й. Джъстин трябваше да й разкрие тайните на физическата любов, не този чужд мъж! Но съпругът й не я искаше — никога не беше я искал. Образът му бързо избледня и потъна в обкръжаващия ги мрак. Ноар беше единственият, когото обичаше — нейният тайнствен, маскиран любовник. Не знаеше нищо за него, но това вече нямаше значение. Нищо нямаше значение освен Ноар и нещата, които той правеше с тялото й.

Пръстите на мъжа се заровиха в косите й, притиснаха лицето й до неговото, а устните му се плъзнаха надолу по стройния й врат. Женевиев отметна глава назад и простена от удоволствие. Усети как езикът му изследва мястото, където неравномерно пулсираше вратната вена, а после се плъзга по очертанията на ключиците й. Мъжът нежно хапеше раменете й и изследваше с устни всички чувствителни места по врата й. Тялото на жената под него се разтапяше от желание. Зърната на гърдите й се втвърдиха като цветни пъпки, готови да разцъфнат под галещите му ръце.

Ноар едва не извика, когато усети под пръстите си съвършените форми на женското тяло. Женевиев се притисна до него и от гърлото й се изтръгна дрезгав вик. Въобще не й идваше на ум, че устата й е свободна и може да повика за помощ. Вече не искаше да се спаси. Искаше сладостният миг да продължи цяла вечност.

Главата на Ноар и ръцете му се преместваха все по-надолу. Пръстите му се сключиха около тънката й талия, устните му изследваха нежната вдлъбнатина на пъпа, мустаците му галеха чувствителната й кожа. После дланите му замилваха бедрата й. Устните му също слязоха по-надолу и потърсиха отвора между краката й под къдравите кестеняви косъмчета.

— Не — прошепна Женевиев и стреснато отвори очи. — Недей!

— Тихо, Руж — пошепна мъжът. — Не говори! Пръстите му се плъзнаха в интимните й части и за миг младата жена си помисли, че ще умре от срам. Опита се да затвори бедрата си, но все още беше вързана за леглото и не можеше да се съпротивлява. Не можеше да спре ръцете и устните му — а само след минута вече и не искаше. Никога не беше преживявала подобно нещо. Връхлетя я буря от чувства и тя забрави всичко около себе си, когато опитната мъжка ръка се плъзна дълбоко в утробата й и ритмично я замилва. Пръстите му се потопиха в нея и палецът намери невидимата тайна точка, докосването до която отприщи нова буря от усещания. Женевиев простена от наслада, когато мъжките устни отново се плъзнаха по тялото й и сякаш изпиха докрай аромата на мускус като най-сладката амброзия. Бедрата й трепереха и някъде дълбоко в тъмната, влажна от желание утроба се надигна изпепеляваш пламък. Без всякакво предупреждение във вътрешността й избухнаха милион огнени искри. Земята остана някъде далеч под нея и това, което я заобикаляше, беше само небето, толкова ясно и красиво, че Женевиев затаи дъх.

Тя извика и по лицето й се изписа такава наслада, че Ноар спря и я загледа смаяно.

— О, Ноар! Какво направи с мен? — прошепна тихо тя. — Не биваше да го правиш. Не е честно, че ме накара да те пожелая толкова силно. Не разбираш ли, че никога няма да си принадлежим изцяло?

— В любовта всичко е позволено, Руж — отговори също така тихо той. — А аз те обичам истински, повярвай ми. Боже Господи, колко те обичам! Повече от живота си! Готов съм да дам всичко, което имам, за да те получа. Но ако не искаш да станеш моя, трябва само да ми кажеш. Ще си отида и никога вече няма да те видя.

— Не! Не бих могла да го понеса. Зная, че не бих могла — пошушна Женевиев. — Вземи ме. О, вземи ме още сега, Ноар! Сърцето ми прелива от любов към теб.

За миг мъжът затвори очи. Сърцето му направи огромен скок.

Ще намеря начин да я задържа завинаги, обеща си той. Непременно ще го направя.

После хвана шпагата, която беше захвърлил настрани, и преряза въжетата, които стягаха ръцете и краката й. Смъкна набързо дрехите си и нежно легна върху нея. Слабините му трепереха от възбуда и желание.

Женевиев се вкопчи в него и ръцете й трескаво замилваха тялото му. Искаше да навакса пропуснатото досега. Зарови пръсти в разрошените тъмни коси, притисна тила му, после плъзна ръце по гърба му и здраво обгърна кръста му. Върхът на члена му се притисна към входа на утробата й и Женевиев потрепери, когато горящото острие се потопи в топлото, очакващо го лоно. Прониза я момински свян и тя неволно се напрегна, очаквайки неизбежната болка.

Ноар стреснато отвори очи, когато почувства, че жената под него е още девствена. Невъзможно! — помисли си той. Нали беше омъжена! Господи, защо не му го каза? Щеше да бъде по-мек, по-нежен… Но вече беше много късно. Желанието му да я има беше толкова силно, че прогонваше всички разумни мисли от съзнанието му. Продължи устремния си натиск и задуши вика на болка с устните си, усещайки как нежната ципа се разкъсва под напора му.

— Няма да боли дълго — промърмори той с лице до нейното. — Не биваше да го премълчаваш, Руж! Защо не ми каза?

— Това нямаше да промени нищо — прошепна в отговор тя и призна: — Радвам се, че беше първият.

Сърцето на мъжа потръпна от радост и прегръдката му стана още по-силна. Известно време лежа неподвижен, очаквайки Женевиев да свикне с новото усещане в тялото си. После внимателно се раздвижи. С дълги, бавни тласъци проникна още по-дълбоко в утробата й. Женевиев почувства как по тялото й се разливат сладостни вълни и от гърлото й се изтръгна дрезгав вик на страстна отдаденост. Надигна се срещу любимия си и телата им се залюляха в онзи прастар ритъм на любовта, който ги изпрати далеч във висините на насладата. Накрая и двамата се задъхаха и почувстваха как вътрешностите им се разкъсват на хиляди частици, които се понасят някъде в пространството. Женевиев усети експлозията в тялото си и в същия момент Ноар спря буйните тласъци. По тялото му премина тръпка и от гърдите му се изтръгна дрезгав стон на върховна наслада.

Женевиев остана да лежи тихо под него, вслушвайки се в задъханото си дишане и в лудото биене на сърцето си. Вече знаеше със сигурност, че за нея никога няма да има друг мъж. Този непознат беше завладял сърцето и тялото й и щеше да го задържи завинаги.

Ние с Ноар сме като морето и пясъка, мислеше си тя, всеки е безкраен и сам без другия.

Ноар безмълвно се отдръпна и я притегли в обятията си. Нежният мускусен дъх от тялото й се смесваше с финия парфюм от цвят на лилия. По кадифената й кожа блещукаха капчици пот. Тази жена беше негова, сега и завинаги. Никога нямаше да я пусне да си отиде. Трябваше да намери някакъв изход от безизходното им положение. Не можеше да живее без нея.

— Що за човек е съпругът ти? — попита тихо той и погледът му невярващо се плъзна по кървавите следи по бедрата й. — Дори не те е докоснал… По дяволите! Сигурно е сляп или някой идиот!

— Нито едно от двете — възрази решително Женевиев. — Вече ти казах: просто не се интересува от мен.

— Тогава явно е луд. Безчувствен, самонадеян глупак! Не те заслужава. Ти си предопределена за мен, мила, и го знаеш, нали? Кога ще те видя пак?

— Не зная… — Женевиев измъчено прехапа устни. — Ще дойда при теб веднага щом успея да се измъкна незабелязано. Ще те намеря където и да си. Ще го направя, повярвай ми. А дотогава ще броя часовете, любими.

— Аз също, мила. Аз също.

— Ами корабът ти? Сега ще се върнеш на борда, нали? — попита колебливо тя, надявайки се да го задържи поне още малко.

— Знаеш, че трябва да го направя. На мое място и ти би постъпила така.

Тя кимна.

— Кажи на хората си, че съм избягал — усмихна се Ноар. — Жалко, но ще трябва да ги разочароваш за големия откуп.

Той я целуна нежно, после неохотно стана и започна да се облича. След минута вече беше изчезнал. Женевиев затвори очи и се вслуша в тихия плясък на водата, който й подсказваше, че Ноар плува към своя кораб.

— Желая ти щастие, любими — пошушна тя. — Сбогом. Искаше й се да остане да лежи така, за да се наслади докрай на спомена и да вдъхне мириса на мъжкото му тяло. Ала знаеше, че е крайно време да излезе при хората си.

Стана бавно, изтри кръвта с гъба и вода от каната и облече чисти дрехи. После повика Ив-Пиер.

— Дяволският капитан избяга — съобщи спокойно тя. — Кажи на останалите, че им давам своя дял от луидорите. Това ще ги обезщети за загубата на откупа.

Ив-Пиер безмълвно огледа разхвърляната каюта и погледът му спря като прикован на леглото.

— По дяволите! — прошепна той и моментално проумя какво се беше случило. — Вие сте полудели, мадам! Какво ще кажат другите, когато узнаят истината?

— Все ми е едно — отговори хладно Женевиев. — В края на краищата капитанът съм аз. Нямам нужда да се оправдавам пред никого — продължи предупредително тя, за да предотврати напиращите на устните му укори. — Дай им парите и мълчи. Тази нощ завоювах богатство, по-ценно от всичкото злато на света.

КНИГА ЧЕТВЪРТА
ЗАД ИЗМАМНАТА ВЪНШНОСТ

22

Париж, 1792 година

Клод Рамбуйе беше побеснял от гняв. Държеше листа в ръка, но написаното се размазваше пред очите му. Преди няколко дни едно момче донесе в Отел дьо Вил обидната сатира и оттогава не можеше да спре да я чете. Задъхваше се от гняв, скърцаше със зъби, късаше косите си, но не можеше до откъсне очи от написаното.

Как смееха да му изпратят подобно нещо! Но още по-страшно беше това, че още същия ден обидното стихотворение беше отпечатано в един от многото радикални вестници.

„Трябваше да паднат под ножа на гилотината — дукът, снахата и внучката му. Но бяха хитри и смели и намериха спасение с помощта на една циганка. Пред църквата избухна страшен фойерверк, а после младият сержант претърси каручката и се хвана на лъжите на красивата вещица. Очите й не бяха скрити зад червената коприна.

Е, вярно, че я заловиха на площада, но Черният Мефисто повали пазачите.

И всички ти се смеят, Клод, и всички ти се смеят.

Защото си глупак и няма да ме заловиш!

Чак до последния ти ден ще идвам в сънищата ти и мечът ми ще сложи край на глупостите ти!“

Към сатирата беше приложена яркочервена копринена маска.

Внезапно Клод удари с юмрук по масата и другите двама мъже в стаята нервно подскочиха. От устните му се изтръгнаха гневни проклятия.

— Проклети глупаци! — изкрещя той. Очите му изпущаха искри. — Заради вашата некадърност все ме правят на глупак — първо онзи мръсен шпионин, Черният Мефисто, а после и тази… червена вещица, която и да е тя!

— Сигурни сме, че е жена, гражданино — обади се плахо първият мъж, гражданинът Доре, опитвайки се да успокои началника си. — Личи си по формулировката на писмото.

Клод отвратено изгледа подчинените си.

— По дяволите! Обкръжен съм от луди! Нищо чудно, че не мога да хвана двамата маскирани. Ето че са се съюзили срещу мене.

Не можеше да забрави мъртвия пазач, когото бяха открили преди няколко дни на Гревския площад. Най-вероятно той беше човекът, заловил Червената вещица, а Черният Мефисто го беше убил, за да я освободи. До трупа на мъжа бяха открили черна копринена маска.

Клод нетърпеливо забарабани с пръсти по писалището. Коя ли беше тази смела и дръзка жена, която се осмеляваше да му погажда подобни номера? Сигурно имаше лични причини да го мрази, иначе не би избрала точно него измежду всички членове на събранието.

После смръщи чело. Припомни си десетки жени, които беше унижавал и обиждал, но повечето от тях вече бяха паднали под ножа на гилотината. Онези, които по случайност бяха останали живи, не бяха нито достатъчно интелигентни, нито имаха кураж да извършат подобни престъпления.

Имаше само една, която беше обидил и която беше успяла да се изплъзне от ръцете му. При тази мисъл очите му се присвиха и устните му заредиха невъздържани ругатни. Младата жена беше треперила от страх пред него и въпреки това не беше отстъпила пред заплахите му. Беше надхитрила и него, и пазачите му и беше избягала незнайно къде. Досега не беше успял да я намери, въпреки че претърси целия град и обърна дома й с главата надолу.

Обърна се отново към подчинените си и мрачно заговори:

— Ти, гражданино Доре, веднага ще намериш някой художник да нарисува портрета на Червената вещица по описанията на оня идиот сержант Жилбер, който уж е претърсвал колата й. Той е в затвора и очаква присъдата си. Знаете къде да го намерите. Онази жена сигурно се предрешава, но искам портретът й да бъде окачен по цял Париж и всички жандарми да го имат.

— Ти, гражданино Ньовил — обърна се той към втория си адютант, — ще отидеш веднага в Консиержерията и ще доведеш при мен гражданина Едуар Сен Жорж и жена му. Арестувани са преди няколко седмици и ги държат отделно от останалите затворници. Охраняват ги най-доверените ми хора. Ще ви дам писмо, за да ги пуснат. — Клод набързо надраска няколко реда на лист хартия, подписа се със замах и подаде писмото на адютанта. — Тук нареждам на пазачите да поверят затворниците на вас. Предупреждавам, че ще ви струва главата, ако ги изпуснете. Това е всичко.

След като двамата мъже излязоха, Клод се отпусна в креслото и нервно загриза перодръжката. Дали наистина

Червената вещица и Женевиев Сен Жорж бяха едно и също лице? Не знаеше, но трябваше на всяка цена да разкрие истината. Щеше да изтърпи още известно време да го правят за посмешище на цял Париж, докато грижливо се подготви да нанесе големия си удар. Капанът ще щракне и Червената вещица непременно ще падне в него. Нищо чудно да залови дори и Черния Мефисто, който явно я следваше по петите.

Кой ли е този проклет шпионин? — запита се за хиляден път Клод. Неизвестният явно умееше да се маскира и досега винаги заличаваше следите си. Трябваше още веднъж да разпита всички артисти в града. Може би този път ще попадне на следа и ще успее поне да установи самоличността на Черния Мефисто…

23

Мъжът, когото цяла Франция познаваше под името Черния Мефисто, седеше треперещ в каютата си. Беше мокър до кости и премръзнал от среднощното плуване в Ламанша. Слава Богу, че корабът му не беше далеч от „Кримсън Уич“! Иначе непременно щеше да замръзне в ледената вода. Беше способен и издръжлив плувец, но след няколко минути краката и ръцете му натежаха като олово. За щастие хората от екипажа чуха виковете му и побързаха да го изтеглят на борда.

Останал сам в каютата си, той смъкна черната маска от лицето си и се погледна в огледалото. Господи, каква гледка! Трябваше да запомни, че никога не бива да плува заедно с Руж, защото морето беше унищожило напълно грижливо направения тази сутрин грим. Сивата боя, с която бяха боядисани слепоочията му, се беше размазала под маската. Черната линия около очите беше изчезнала. Единият край на изкуствения мустак също се беше разлепил.

Мъжът съблече мокрите си дрехи и побърза да се пъхне в огромното дървено корито, което изпущаше пара. Облегна се назад и доволно въздъхна. Когато огънят, запален в камината от адютанта му, затопли каютата, треперенето напълно изчезна и Ноар облекчено затвори очи.

Беше преживял напрегната нощ, но не би я заменил за нищо на света. Руж беше негова. Най-после! Беше му се отдала доброволно, и то с такава страст, каквато не беше смятал за възможна. Без задръжки му беше отдала и тялото и сърцето си.

Ноар си припомни ужасния шок, когато беше установил, че любимата му е девствена. Това откритие толкова го смая, че не обърна достатъчно внимание на обяснението й. Едва сега си припомни думите й и не можа да повярва. Прониза го невероятно предположение и колкото повече разсъждаваше над него, толкова повече се убеждаваше, че по ирония на съдбата е попаднал на правилния избор. Беше смешно наистина, но беше напълно възможно. Неговият живот и този на Руж бяха като парчета от една мозайка. Но сега, когато беше сигурен, че е открил решението, намираше, че отделните части чудесно пасват една към друга. Мозайката сама се подреждаше в главата му: той беше сключил брак без любов, Руж също. Ноар не се интересуваше от съпругата си, мъжът на Руж — също. Жената на Ноар беше французойка, каквато беше и Руж. Всеки път, когато Ноар напускаше града, за да изпълни някое от опасните поръчения, жена му се оттегляше в стаята си, оплакваше се от какви ли не болести и не позволяваше никой да я посещава. Предполагаше се, че Руж разиграва същия театър пред съпруга си, за да може да напуска незабелязано дома му. И накрая — а това беше най-потискащото доказателство — Ноар също не беше докосвал жена си. Очите му се присвиха. Прекалено много прилики се събраха. Не можеше да бъде случайност.

Внезапно Ноар се плесна с длан по челото и се изсмя на собствената си глупост. Добре го беше измамила! Ама че шпионин! Беше нарекъл съпруга на Руж „сляп идиот“ и той наистина беше такъв. Вече беше напълно сигурен, че това е именно той — лорд Джъстин Тревилин, ърл на Блекхийт, но също така Дяволският капитан, командирът на „Блек Мефисто“, самият той и никой друг!

Ако все пак не се беше излъгал, току-що беше преспал за първи път със своята собствена, извънредно красива, умна, замайваща и ужасно дръзка съпруга — лейди Женевиев Анжел Сен Жорж Тревилин, контеса Блекхийт!

Женевиев тичаше през тунела към спалнята си в Блекхийт Хол.

Колко дни беше отсъствала от къщи? Покрай всички преживени вълнения беше забравила да ги брои. Питаше се дали междувременно не са открили отсъствието й, защото този път беше минало повече време от обикновено. Прехапа нервно устни, надявайки се Джъстин да не се е върнал неочаквано. Той със сигурност щеше да настои да го допуснат в стаята й и щеше да я намери празна. Господи! Как ли щеше да реагира, ако узнае, че жена му кръстосва Англия и Франция и на всичкото отгоре се проявява като контрабандистка? При тази мисъл по гърба й пробягаха студени тръпки.

Дано „Кримсън Уич“ е влязъл благополучно в тайния залив! Корабът беше тежко засегнат от среднощната битка и с големи усилия беше успял да достигне английския бряг. Но сега нямаше смисъл да се тревожи и за това. Моряците непременно щяха да се справят с неотложния ремонт. Ив-Пиер щеше да се погрижи за това и после щеше да пристигне в Блекхийт Хол, за да й съобщи докъде са стигнали. Най-неприятното беше, че нямаше да види отново Ноар, преди корабът да бъде в състояние да плава както преди.

Женевиев въздъхна. А може би така беше по-добре. Трябваше й време да подреди мислите си и сериозно да обсъди със себе си положението, в което беше изпаднала. Животът на родителите й все още зависеше само от нея и тя нямаше право да излага безопасността на близките си само заради някаква си любовна афера.

Внезапен шум я изтръгна от мислите и. Какво имаше там? Спря се и напрегнато се вслуша. Някой вървеше през пещерата! Огледа се за някакво скривалище и откри недалеч от мястото, където стоеше, голям скален блок, стърчащ пред един от страничните ходове. Мушна се зад скалата, изгаси свещта и зачака с лудо тупкащо сърце.

Скоро след това покрай нея премина висок, тъмен мъж с фенер в ръка. Женевиев затаи дъх. За миг й се стори, че това е Ноар, който я е последвал. После с ужас осъзна, че това беше съпругът й. Света Богородице! Кога ли се е върнал в къщи? Защо минаваше по този таен път? Господи! Да не би и той да беше контрабандист като нея?

Това обясняваше необичайното му поведение — честите му пътувания, „деловите“ въпроси, които отнемаха голяма част от времето му и изискваха цялото му внимание. Сигурно беше така. Мъж като него беше в състояние да си изкарва пари с контрабанда на чуждестранни стоки.

В мътната светлина на фенера фигурата му беше чужда и заплашителна. Никога дотогава Женевиев не беше забелязвала твърдостта и опасността, които се излъчваха от него… Приличаше на същински вълк. Женевиев се притисна треперейки до влажната скална стена и се помоли с цялото си сърце да не забележи присъствието й.

Когато беше сигурна, че е отминал, отново запали свещта и предпазливо тръгна напред. Трябваше бързо да стигне в спалнята си! Сърцето й лудо се блъскаше в гърлото, когато най-сетне достигна витата стълба, която водеше към гардеробната.

— Емелин — повика тихо тя и потропа на тайната вратичка. — Аз съм, мадам контесата. Отвори бързо!

— О, мадам! — обади се веднага уплашеното момиче, отвори бързо вратичката и притисна ръка до гърдите си. — Толкова дълго ви нямаше! Така се тревожех за вас! Последната седмица мисис Финчъм всеки ден се качваше горе и настояваше да я пусна вътре. А най-лошото е, че само преди минути лордът се прибра най-неочаквано у дома и вече е в стаята си.

— От това най-много се страхувах. Бързо ми дай боне и халат и приготви леглото — нареди тихо Женевиев.

Младата жена съблече набързо мъжките дрехи, уви косата си на кок и нахлупи дантеленото боне. После нахлузи нощницата, изтича към тоалетната масичка и обилно напудри лицето и шията си, докато съвсем заприлича на болна. После се пъхна в леглото и се зави до брадичката. Тъкмо навреме, защото само след секунди Джъстин разтвори вратата, която свързваше двете спални, и се втурна като вихър в стаята на жена си.

Женевиев беше прекрасна артистка. В момента, в който Джъстин затваряше вратата, тя посегна към копринената кърпичка на нощното си шкафче и деликатно се изкашля в нея. После притисна финото парче плат до лицето си, за да скрие негримираните очи, и с немощен глас поздрави съпруга си.

— О, добър ден, Джъстин! Кога се върна? — Страданията й изглеждаха съвсем истински.

— Скоро след закуска — отговори небрежно той и хвърли изпитателен поглед към недокоснатата табла на края на леглото й. — Чух, че пак си се разболяла по време на отсъствието ми, Женет. Боя се, че климатът в Корнуол не ти понася. Защо не си закусила?

— Не… не бях гладна. През нощта не можах да спя и сега съм твърде изтощена, за да хапна нещо — излъга едва-едва тя, защото стомахът й се свиваше от глад. — Ще се опитам на обед да хапна малко супа или плодове… — Гласът й пресекна и тя отново се изкашля в копринената кърпичка, надяваше се съпругът й да разбере намека и да се оттегли.

По лицето му се изписа странен израз, а втренченият поглед на сивите очи никак не й харесваше. Защо я разглеждаше така? Исусе! Дали не й личеше, че е загубила девствеността си? Тя притисна покривката до гърдите си, сякаш се боеше, че мъжът й всеки момент ще разкъса нощницата й и ще я обвини в изневяра.

Но Джъстин не направи нищо подобно. Очите му се спряха по-дълго върху тъмните кръгове около очите, върху изкуствената бледност на лицето, и устните му се разтегнаха в иронична усмивка. Това само засили неловкостта й.

Джъстин вежливо я увери, че много съжалява за лошото й здравословно състояние, и напусна спалнята.

Щом вратата се затвори след него, Женевиев скочи от леглото и като вълчица се нахвърли върху очакващата я закуска. Сигурно нямаше да почувства такова облекчение, ако знаеше, че съпругът й много добре е забелязал медноцветната къдрица, която се беше изплъзнала под дантеленото боне.

24

Женевиев трябваше да излезе навън, иначе щеше да полудее. Странно защо Джъстин се държеше така след завръщането си. Макар и не изведнъж, той се беше променил. Младата жена трепереше от страх, защото го беше лъгала в много отношения, и се опитваше да се убеди, че промяната му е само плод на фантазията й. За съжаление вече беше сигурна, че всичко е действителност.

От две седмици насам мъжът й беше толкова любезен и мил, че чак не й се вярваше. Разговаряше с нея — истински, за сериозни неща, сякаш имаше насреща си интелигентна, разумна жена, а не наивното и повърхностно същество, от ролята на което Женевиев съвсем не се беше отказала. Обграждаше я с учтивост и внимание, а вчера дори заяви, че е подредил нещата си и сделките му вървят много добре, затова ще прекарва повече време у дома си.

— Двамата трябва да се опознаем по-добре — беше казал Джъстин. — Човек не живее вечно, мила, и искам да съм сигурен, че постигнатото от мен ще бъде наследено от децата ми.

Деца! И то не едно! Това означаваше, че той възнамерява да се настани трайно в леглото й. Тази сутрин на закуска я целуна истински — с дълга, настойчива целувка, която въпреки волята й й хареса. Припомни й първата брачна целувка пред олтара и всички надежди, които беше свързвала с нея.

Много скоро, може би още тази нощ, Джъстин щеше да се появи в спалнята й и да поиска своето право. И разбира се веднага щеше да забележи, че съпругата ме не е девствена. Господи! Как ли ще реагира? Само мисълта за това я ужасяваше. Вярно, че й беше разрешил да има обожатели, но в действителност не й се вярваше, че ще приеме хладно такова поразяващо откритие. Гордостта му, самомнението му щяха за бъдат болезнено засегнати. Нямаше да се примири току-тъй, че са му сложили рога, Женевиев беше уверена в това. Сигурно щеше да се разяри толкова, че дори да предприеме стъпки за развод. Имаше място в камарата на лордовете и можеше да представи пред парламента молба за разтрогване на брака. Щеше да избухне страшен скандал и доброто й име щеше да бъде разрушено завинаги. Щеше да бъде принудена да изчезне от Англия. Може би дори Ноар щеше да се отвърне от нея след подобен скандал…

Господи, защо стигна толкова далеч с този глупав маскарад и с детинските си опити да даде урок на мъжа си? Резултатът беше една ужасяваща бъркотия. Трябваше да му каже истината още след първата нощ в Нортчърч Аби и да го помоли за прошка. Вече беше твърде късно, вече нямаше избор. Трябваше да продължи по пътя, по който беше тръгнала.

Облече пищния костюм за езда и се запъти към обора. Върху напудрените й коси беше кацнала огромна шапка, украсена с паунови пера, едно от които едва не убоде с острия си връх ухото на Джъстин, който я посрещна пред конюшнята.

— Мила моя — започна той, докато невярващо оглеждаше безвкусния й тоалет — нямам нищо против желанието ти да правиш впечатление с облеклото си, повярвай ми. Но се боя, че трябва да се разделиш с тия чудовищни шапкарски творения, защото скоро ще нараниш някого. Не съм сигурен за живота си, когато съм в близост до теб.

— Много съжалявам, Джъстин — промърмори сковано Женевиев. — Но това е последният вик на модата, а и аз страшно ги харесвам.

— Разбира се — кимна той. — Предполагам, че това е част от необходимия реквизит. Добре, добре. Желая ти приятна разходка.

Изгледа я втренчено, сякаш се готвеше да каже още нещо, но само сви рамене и се обърна да си върви.

Женевиев нареди да оседлаят кобилата, получена като подарък за сватбата, и се метна на седлото. Потегли в галоп по безлюдното плато и се замисли за току-що водения разговор. Съпругът й беше нарекъл шапките „реквизити“. Странно, какво имаше предвид? По гърба й пробягаха тревожни тръпки. Дали не беше разкрил играта й? — Не, не можеше да бъде. В такъв случай веднага щеше да й поиска обяснение.

Женевиев реши да забрави всички грижи и да се наслади на прекрасния есенен ден. Листата на дърветата блестяха в червено и златно, слънцето изпращаше последните топли лъчи към земята и тя не искаше да си разваля удоволствието от разходката. Нямаше да се наслаждава дълго на свободата си, защото Джъстин непременно щеше да настоява да се преместят в Лондон за сезона. Пришпори коня си, свали огромната шапка и щастливо отметна глава назад. Прекрасно беше вятърът да развява косите й! Поне днес щеше да бъде безгрижна и весела. Препусна по необятната степ, обрасла с жълтуга, сръчно избягвайки бодливите храсталаци.

Скоро чу прибоя на морето, а пронизителните, жални писъци на чайките прорязаха въздуха. Женевиев обичаше морето. Можеше да прекара целия си живот в носен от вълните кораб, да върти кормилото, да управлява платната и да обикаля света. Сигурно имаше стотици прекрасни пристанища, които можеше да посети с „Кримсън Уич“. Ако Джъстин наистина беше разкрил маскарада и я отблъснеше, тя можеше да потърси Ноар и двамата щяха да обиколят света. Такъв живот не само нямаше да бъде неприятен, той щеше да бъде същинска мечта.

Женевиев замечтано вдигна очи и изведнъж се стресна. Насреща й в галоп препускаше висок мъж, възседнал кафяв жребец. Дръпна рязко юздите и закова кобилата си на място, уплашена, че е попаднала на някой разбойник. Беше оставила далеч назад ратая, който я придружаваше, и степта беше пуста. Никой нямаше да й се притече на помощ. Вгледа се в мъжа и само след секунда го позна. Сърцето й направи огромен скок, от гърлото й се изтръгна задавен вик и тя пришпори коня срещу самотния ездач. Стигна до него, скочи от седлото и се хвърли в обятията на мъжа, който реагира по същия необуздан начин.

— Вашел, мили Вашел! — изхълца Женевиев. — Господи, ти ли си наистина?

— Аз съм, кой друг! О, Женет, колко ми липсваше! Той я притисна толкова силно до себе си, че Женевиев едва си поемаше дъх. Но това нямаше значение. Брат й беше жив. Брат й беше тук.

— Хайде — прошепна тя, когато най-после се откъсна от него. — Дай да те погледам. После ще се приберем в новия ми дом. Омъжих се за Джъстин.

— Зная. Татко Ник ми каза. За Бога, Женет! — простена Вашел. — Как можа да извършиш такава глупост? Джъстин открай време си беше негодник и не ми се вярва да се е променил с годините.

— Странно е, че говориш така — промърмори примирително Женевиев. — Доскоро аз също бях убедена, че си е останал същият, но в последно време… Ела, братко, имам да ти казвам толкова неща, но първо искам да узная как успя да избягаш от Франция.

Двамата тръгнаха напред, водейки конете за юздите, и един през друг заразказваха за преживелиците си.

— Слушай, Женет — проговори възмутено Вашел, след като изслуша разказа й за последното приключение на „Кримсън Уич“. — Добре, че все пак дойдох навреме. Иначе кой знае докъде щеше да стигнеш с дързостта си. Не мога да си представя как мъдрият и уравновесен Ив-Пиер е решил да те подкрепи. Май трябва сериозно да поговоря с него. Каква каша си забъркала само! Първо се жениш за Джъстин, после кръстосваш Ламанша и продаваш контрабандни стоки и накрая се хвърляш в обятията на напълно непознат човек с лоша слава! Как можа да бъдеш толкова лекомислена! Не знаеш нищо за оня тип, дори истинското чу име. Ами ако разбереш, че е негодник и само си е поиграл с теб? Шпионите са безскрупулни типове и твоят Ноар непременно е като тях. Как е посмял да прелъсти омъжена жена! Но аз ще се разправя с него! — изръмжа Вашел, убеден, че чуждият мъж подло е използвал неопитността на сестра му.

— Вашел, по начина, по който ги представяш, нещата звучат направо отвратително — проговори с треперещ глас Женевиев. — Но не си прав, повярвай ми! Всичко е различно. Аз го обичам, той също ме обича. Сигурна съм и в него, и в себе си!

— Може и така да е — отговори по-спокойно Вашел. — Но се постарай да разбереш, че историята ви няма бъдеще, мила. Ако проклетите ни английски роднини имат нещо общо, то е ужасната им упоритост и още по-ужасна гордост. Джъстин никога няма да опетни доброто си име с молба за развод. Вече си се омъжила и колкото и неприятно да ти е това — както впрочем и на мен, — трябва да живееш с него. Освен това трябва да мислим за собственото си семейство, сестричке. Графовете Сен Жорж не обичат да излагат на показ мръсното си бельо, също като Тревилин. Не е прилично, Женет.

— Зная — въздъхна тя. — Какво да правя? Не мога да се откажа от Ноар.

— Тогава разкажи всичко на Джъстин и се опитай да сключиш сделка с него. Дори и тогава ще избухне скандал — отбеляза мрачно Вашел. — По дяволите, Женет! Какво те накара да извършиш това безумие?

— Ти ли ще ме упрекваш? — извика гневно Женевиев. — Само като си помисля за глупашките ти номера! Аз поне се опитвам да помогна на мама и татко.

— Престани, Женет — разсърди се Вашел. — Не се преструвай и не ме поучавай. Можеше да разкриеш картите си пред чичо Уилям и Джъстин и да ги помолиш да ти помогнат. Всеки от двамата щеше поне да финансира хората ти, за да продължат да събират информация в Париж и да разберат къде са мама и татко. — Той поклати глава. — Бъди разумна, мила. Винаги си била дръзка и упорита. Истината е, че открай време ти се искаше да натриеш носа на Джъстин, а ето че сега сама се забърка в тази каша. Какъвто и да е съпругът ти, трябва да му признаеш едно — той съвсем не е глупав и съм уверен, че е заподозрял нещо. Как ще обясниш внезапната промяна в държанието му? Опитва се да те заблуди, за да проявиш непредпазливост и да те залови на местопрестъплението. Трябва да ти кажа, че много добре го разбирам. Все пак са му откраднали жената!

— Не вярвах, че ще доживея деня да се застъпиш за Джъстин и да се обявиш против мен! — проплака Женевиев. — Само като си помисля на каква опасност се изложих, за да те намеря… А сега! Защо ли си губих времето да се тревожа за теб? Но съм сигурна, че поне мама и татко ще ми бъдат благодарни. Не смей да спориш повече с мен, Вашел! — С рязък жест тя побърза да отхвърли обвиненията му. — Решението ми е твърдо. Ще продължа търсенето, а ако ти не желаеш да ми помагаш, можеш веднага да се върнеш в Нортчърч Аби. Сигурна съм, че леля и чичо са те посрещнали с радост и са се питали защо не си останал по-дълго при тях. Можеше просто да ми изпратиш вест и аз веднага щях да долетя, нали знаеш?

Вашел виновно се изчерви.

— Ами… истината е, че изобщо не съм виждал леля Доминик и вуйчо Уилям. Те нямат и понятие, че съм успял да стигна до Англия.

— Какво? Дори не си ги видял? — повтори смаяно Женевиев. Когато Вашел не отговори, сестра му заплашително смръщи вежди. — Какво си направил пак, ужасно момче? Как се осмеляваш да ме укоряваш, когато самият ти си затънал до гуша в неприятности? Нищо чудно, че леля и чичо не ни съобщиха за пристигането ти. А аз, глупачката, си помислих, че се искал да ме изненадаш! Хайде, отвори си устата, скъпи братко! Какви си ги забъркал пак?

Вашел се ухили и зелените му очи развеселено просветнаха.

— Ей сега ще ти се изповядам. Бях на път към Нортчърч Аби, когато насреща ми се зададе каретата на вуйчо Уилям. Нали знаеш колко е грамадна и старомодна, познава се отдалеч. Беше късна вечер и бях сигурен, че вуйчо не е в каретата. Знам, че не обича светски развлечения и предпочита да прекарва вечерите в къщи. Помислих, че в каретата е Джъстин, и реших да се позабавлявам. Престорих се на крадец и го нападнах. Възнамерявах да прибера само сребърния му часовник, защото знам колко държи на него, а после да го върна на вуйчо Уилям. Спрях каретата, насочих пистолета към кочияша и слугата и ги принудих да се скрият в храстите, после с трясък разтворих вратата. Уплаших се до смърт, защото внезапно се озовах лице в лице с две непознати млади жени, които никога преди не бях виждал. Едната се оказа подопечна на лорд Уилям, някоя си мис Мениринг, суха и мършава като смъртта. Освен това плаха и скована до немай къде. Но Принда, слугинята, беше същински скъпоценен камък! Не можех да я ограбя, затова поисках да се откупи с целувка. Онази глупачка мис Мениринг изпадна в истерия и накрая падна в несвяст. Кой знае, може би я беше яд, че не поисках целувка и от нея. Целунах момичето и офейках. Нали разбираш сега защо не посмях да се появя пред очите на вуйчо Уилям? Разбери ме, Женет, няма да понеса някоя от дългите му и скучни до смърт проповеди! А точно това ме очакваше…

— Заслужил си го — отговори укорно Женевиев. — Но не проумявам как така си изплашил до смърт бедната Кити. Тя съвсем не е суха и скована, както я описваш. Напротив, тя е много мила и жизнена. Не знам какво ще излезе от теб, скъпи братко, ако не изоставиш проклетите си шегички!

— Не смей да ме упрекваш, Женет! — изкрещя разярено Вашел. — Моите номера изобщо не могат да се сравняват с твоята глупост!

— Прав си — призна неохотно Женевиев. — И двамата сме попаднали в капан. Трябва сериозно да се замислиш как да решим проблемите си. Ако не ми помогнеш, вече… вече няма да говоря с теб!

Вашел вдигна вежди.

— Добре, от мен да мине. Признавам, че нямам нищо против да натрием носа на Джъстин, но поне пред мен не смей да разиграваш комедии!

— Разбира се, че не. Но какво ще правим? Не разбираш ли, че трябва да спасим родителите си?

— Така е, и аз ще се заема с тази работа — отговори мрачно Вашел. — Не ми е необходимо твоето присъствие, Женет. Поемам командата на „Кримсън Уич“, заминавам за Франция и започвам да ги търся. Никога нямаше да напусна Париж, ако знаех, че двамата не са успели да избягат. Очаквах да намеря и трима ви в Англия. А ти, сестричке, ще си останеш у дома и ако искаш, ще продължиш детинския си маскарад.

— Няма да го направя! Шалупата е моя! Капитанът съм аз! — отговори твърдо Женевиев. — По-добре е ти да стоиш тук. Ще продаваш стоките и ще влагаш печалбата на сигурно място. Нали знаеш, че не мога да се занимавам със сделки, братко? Пък и банкерите не желаят да си имат работа с жени. Чичо Уилям е успял да спаси част от имуществото на баща ни и наш дълг е да го запазим и умножим.

Вашел кимна.

— Татко Ник ми даде същото поръчение. Разказа ли ти какво прави във Франция?

— Не.

— Без знанието на властите е скрил на сигурно място повечето неща от Шато Сюр Мер и градската къща в Париж. Събрал е всичко, което Клод и хората му не са успели да отмъкнат. Спасил е дори няколко ценни картини и други предмети на изкуството. Опаковал ги е в сандъци, декларирал ги е като реквизити и ги е изпратил на адреса на някакъв театър в Лондон, който е купил преди няколко месеца. Щом не искаш да те заместя на кораба, ще замина за Лондон да продам картините. Така ще имаме достатъчно пари да купим хубава къща някъде на село, където да подслоним мама и татко, щом успеем да ги спасим. Не ми се вярва, че някой от нас ще пожелае да се върне във Франция, докато на власт е простолюдието.

— Прав си — промълви замислено Женевиев. — Значи уговорихме се. Ще направя всичко, което е по силите ми, за да открия мама и татко и да ги измъкна от Франция. Не разбирам защо татко Ник не ми е разказал нищо за находките си. Щом е могъл да изпрати тук толкова ценни картини, сигурно ще намери и други ценни стоки, които мога да продам в Англия.

25

Джъстин Тревилин сърдито се взираше в писмото на баща си и проклинаше на ум всички усърдни слуги, които си позволяваха да се месят в личните му работи. Явно през време на отсъствието му мисис Финчъм беше проявила голяма загриженост за страдащата Женевиев. Тъй като Емелин непрекъснато й беше повтаряла, че не е необходимо да се вика лекар, накрая мисис Финчъм беше решила да пише на лейди Нортчърч и да я уведоми за лошото здравословно състояние на Женевиев, както и за странното й държание. Графинята щяла веднага да тръгне на път към Блекхийт Хол, ако графът не се бил намесил и не я спрял. Казал й, че Женевиев непременно би й писала сама, ако се нуждаела от подкрепата на леля си.

— Уверен съм — беше казал на съпругата си лорд Нортчърч, — че това е само част от комедията, която ни разиграва Женевиев. И не се оправдавай, че не си знаела нищо за желанието й да даде добър урок на любимия ни син. Узнах истината от собствената уста на Женевиев! Да не мислиш, че не познах прекрасната маска на Титания, кралицата на елфите, която носеше ти, мила моя? Надявах се, че ме познаваш по-добре. Винаги съм бил горещ почитател на актьорското ти изкуство. Отлично разбирам, че Джъстин сам е дал повод да му разиграете този театър, и нямам нищо против да му натриете носа както трябва. Въпреки това те моля за разрешение сам да поговоря със сина ни, за да си изясня как стоят нещата в Блекхийт Хол. Той е единственото ни дете, Доминик, и ти много го обичаш, затова си склонна да извиняваш недостатъците му. С теб лесно ще се справи, но аз ще съумея да изтръгна от него истината.

Джъстин въздъхна и повторно прочете настоятелната молба на баща си да го посети колкото е възможно по-скоро в Нортчърч Аби. Нямаше и понятие как ще му обясни обърканото положение в Блекхийт Хол, но трябваше да се подчини.

Заяви на невярната си жена, че ще прекарат няколко дни при родителите му и че трябва да си приготви багажа. Женевиев веднага прати съобщение на брат си, който беше отседнал в малка гостилница в Пензанс. След дълги размишления Вашел беше стигнал до извода, че за да помогне на сестра си, най-добре е никой да не знае за пристигането му в Англия. Така поне той щеше да има свободата да идва и да си отива, когато стане нужда, без да дава обяснения пред никого. Освен това вуйчо му в никакъв случай не биваше да узнае кой е бил среднощният разбойник, нападнал каретата му.

Обстоятелството, че Джъстин възнамерява да прекара известно време в Нортчърч Аби, отлично съвпадаше с плановете на Вашел. На всяка цена трябваше отново да се види с Принда, дори ако го заплашваше опасността да бъде разкрит. Младото момиче не му излизаше от главата. Освен това беше на мнение, че няма нищо неприлично в любовта му към домашната прислужница, след като сестра му се е отдала на някакъв тайнствен шпионин. Едното в никакъв случай не беше по-лошо от другото.

Вашел съобщи на сестра си, че веднага ще тръгне към Девън и ще се настани в някой крайпътен хан в Тависток, близо до Нортчърч Аби, където тя може да го потърси, ако стане нужда.

Близнаците се уговориха да оставят Ив-Пиер в Блекхийт Хол, за да поддържа връзка с екипажа на „Кримсън Уич“ и да наблюдава как върви ремонтът на кораба.

Лорд Нортчърч седеше в кабинета си и изразът на лицето му издаваше загриженост, въпреки че около устните му играеше иронична усмивка. Извади лорнета от джоба на жилетката си, изтри грижливо стъклото и го вдигна срещу светлината, която струеше през прозореца, за да провери добре ли го е почистил. После го пъхна отново в джоба си и се обърна към сина си.

— Сигурен съм — проговори сухо той — че не е нужно да ти повтарям колко съм възхитен от невероятната история, която току-що чух от устата ти. Не, не ме прекъсвай! — Той предупредително вдигна ръка. — Не казвам, че не съм ти повярвал. Макар че историята наистина е необикновена, аз съм почти убеден, че истината е именно такава. За съжаление познавам отлично своенравната ти съпруга. Тя е ексцентрична личност и подобни дързости са й присъщи. Освен това си спомням, че миналата година Едуар й подари за рождения ден именно кораб — и то шалупа. Кръстиха го „Ла Бел Фий“. Женевиев е интелигентна и с предприемчив дух. Знам това отдавна за разлика от теб. Дявол знае как е успяла да измъкне кораба от Франция и да подчини на волята си дузина груби моряци. Променила е името и вида му и го използва за новите си цели. Без съмнение е дошла в Англия с него, а не с малката рибарска лодка, както ни уверяваше. Чула е един наш разговор, в който ти употреби някои не особено прилични забележки по неин адрес, и много се е засегнала. Майка ти също е чула част от разговора или поне така ми каза Женевиев. Отмъстителната ти женичка решила да ти даде добър урок, а майка ти, възмутена от държанието ти, се съгласила да й помогне. Още същата вечер ни направиха свидетели на умението й да се маскира. Както разбирам, маскарадът е продължил и след сватбата. Сигурен съм обаче, че майка ти няма и понятие с какво се занимава племенницата й. Не вярвам, че би се съгласила да излага живота й на опасност. Така е, синко. Нещата изглеждат ясни. — Той загрижено поклати глава. — Естествено аз съм облекчен да узная, че Женет е в отлично здраве. Но смятам, че трябва веднъж завинаги да сложим край на рискованите й походи към Франция, въпреки че тя изглежда твърдо решена да спаси родителите и брат си. Кажи й веднага, че си прозрял играта й, Джъстин. Не можем да стоим и да гледаме, докато тя излага живота си на опасност.

— Да, ти, разбира се, имаш право. Но не ми е лесно… искам да кажа… — Джъстин нервно потропваше с крак. — По дяволите, знам, че не исках да се оженя за нея, но… Истината е, че се влюбих в нея, татко, и не мога да понеса мисълта, че бих могъл да я загубя! Боя се от гнева й, разбираш ли? Ще побеснее и ще ме прати по дяволите. Тя обича Ноар, сигурен съм, но ме е страх, че не изпитва никакви чувства към Джъстин Тревилин. — В гласа му звучеше неприкрито огорчение. — Ще си помисли, че съм я разкрил още в самото начало и съм се възползвал от това. А ако й кажа, че не съм знаел, и прибавя, че аз съм Ноар, ще ме обвини в изневяра — макар че тя е жената, с която съм измамил съпругата си. Нали знаеш как реагират жените в подобни ситуации. Те са неразумни и избухват за нищо. Да, признавам, че не постъпих добре, че не биваше дори да поглеждам друга жена, след като съм женен за Женет, но… О, няма смисъл да търся извинения за действията си. Женевиев ще ме намрази, сигурен съм, че ще стане така! Ще отрича всичко, а аз нямам на ръка и най-малкото доказателство, което да я принуди да признае истината и да разчистим веднъж завинаги тази бъркотия. Ако й кажа всичко, ще изляза виновен и по двете линии и никога няма да узная какво се крие зад тази невероятно история. А да не говорим, че ще загубя завинаги любовта й!

— Много добре те разбирам — отговори лорд Нортчърч и в гласа му прозвуча неподправено съжаление към неговия горд, самонадеян син. — Е, аз също признавам, че се надявах Женевиев да разруши част от нахалството ти, но и насън не съм си представял, че те очаква такова страшно падане. Разбира се, ти сам си си виновен. Въпреки това смятам, че си се поучил от преживяното и по всичко, което ми каза, пролича, че се надяваш да уредиш нещата между вас двамата. Но как ще го направиш?

— Имам план — отговори замислено Джъстин. — Не ми се вярва да го одобриш, защото в него е предвидено Женет да продължи опасната си игра и да замине отново за Франция. Но просто не виждам друг изход. Трябва да бъда абсолютно сигурен, че тя е Руж, въпреки че съмненията ми почти изчезнаха. Помисли си само как се държа през нощта в Париж онзи стар негодник татко Ник! Как ли се е забавлявал, като ни е видял двамата… Ето какъв е планът ми: След няколко дни ще съобщя на Женевиев, че са ме повикали спешно в едно от именията ми и все още не можем да заминем за Лондон. Ще се престоря, че тръгвам на път, но в действителност ще се скрия в гостилницата „Хорн енд Хаунд“ в Пензанс. Ако тя действително е Руж, ще използва отсъствието ми и ще замине за Франция. Ще помоля Паркър да играе ролята на Черния Мефисто. Паркър знае… интереса ми към нея и ми изпрати скица на Червената вещица, раздадена на всички постове и жандарми в Париж. Не знам как властите са намерили портрета й, но той много прилича на Руж и Паркър лесно ще я познае въпреки маската. През това време аз ще се прибера неочаквано в къщи и ще поискам да ме пуснат в спалнята й. Камериерката Емелин сигурно е посветена в интригите й, но те уверявам, че няма да посмее да ми откаже достъп до стаята на жена ми — заяви Джъстин със самочувствието на мъж, отлично запознат с правата си. — Ще проверя дали си е у дома и лежи болна и ако я няма, ще знам, че тя и Руж са едно и също лице. Тогава ще разиграя ролята на измамения съпруг и щом се върне, ще й поискам обяснение. Така тя ще бъде принудена да се отбранява и няма да стане нужда да й обяснявам действията си. Ще поискам да забрави завинаги оня Ноар и ще й призная любовта си. Ако всичко мине добре, никога няма да й кажа, че Ноар съм аз.

Лорд Нортчърч кимна и очите му заблестяха, докато около устните му се изписа благосклонна усмивка.

— Признавам, че бях започнал да се отчайвам от теб, Джъстин, но днес със задоволство установявам, че не ти липсват интелигентност и чувствителност. Планът ти е чудесен. Единственото, което не ми харесва, е, че Женевиев отново ще изложи живота си на опасност. Двамата с Паркър трябва да се погрижите френските власти да стоят настрана.

— Ще я пазим, татко, уверявам те. Не се тревожи. А дотогава ще продължа да търся чичо Едуар и леля Лиз-Мари, както и оня нехранимайко Вашел. Ще направя всичко, за да ги измъкна.

26

Седнал в стаичката си в „Ред Роустър“, единствената гостилница в малкото селце Тависток, разположено близо до Нортчърч Аби, Вашел Сен Жорж замислено гризеше перодръжката си. За трети път през последните пет минути четеше писмото, написано до мис Катрин Мениринг, която познаваше под името Принда.

21 септември 1792 година

Скъпа мис Принда,

Много съжалявам, че не можах да се свържа с вас по-рано, но както вероятно знаете, животът на разбойника по пътищата е придружен от много опасности и за известно време трябваше да се укрия. Само преди ден се върнах в Девън и горя от желание да ви видя отново. След нощта, в която се срещнахме, непрекъснато мисля за вас и искам веднага да ви уверя, че намеренията ми са съвсем почтени. Ще бъда щастлив, ако днес дойдете при големия дъб край пътя, недалеч от мястото, където нападнах каретата. Ще ви очаквам в полунощ.

Сърдечно ваш…

Вашел смръщи чело, задраска думата „нападнах“ и я замени със „спрях“. Не искаше да напомня на любимата си, че е спрял каретата, за да я ограби.

Най-важният въпрос беше как да подпише писмото си. В никакъв случай не биваше да съобщава истинското си име.

Най-после Вашел завърши посланието, като написа в ъгъла „Френската крава“. Сметна, че е намерил най-доброто разрешение, защото „Вашел“ на френски означава „теленце“, макар че Принда не можеше да го знае.

Младата слугиня беше разбрала, че нощният разбойник е французин, защото акцентът му, макар и едва забележим, го издаваше. По това време Англия гъмжеше от емигранти и затова появата му й се беше сторила напълно в реда на нещата.

Вашел доволно пъхна писмото в плик, залепи го и грижливо написа адреса: Нортчърч Аби, за мис Принда, прислужница на мис Мениринг. После бързо слезе в гостилницата и даде на едно момче шилинг, за да го отнесе веднага.

Катрин Мениринг плесна с ръце и в самозабрава затанцува из стаята. Беше влюбена, Господи, беше истински влюбена! Миналата нощ беше най-прекрасната, най-вълнуващата в целия й досегашен живот. Разбойникът с ужасния прякор „френската крава“ беше завладял сърцето й без остатък.

След първата им среща Катрин не успя да го избие от главата си въпреки всичките си усилия. Вчера най-после се получи вест от него и Кити с треперещи ръце разтвори плика. През целия ден беше изпълнена с радостно очакване и толкова се вълнуваше, че едва запазваше самообладание. Струваше й се, че ще се пръсне, ако не сподели с някого тайната си. Но, слава Богу, успя да се въздържи.

Вечерта, след като всички в къщата заспаха, тя се облече и тихичко се спусна по задната стълба, за да излезе незабелязано през входа за прислугата. Хукна като сърна и достигна на един дъх огромния стар дъб, където нетърпеливо я очакваше героят на сърцето й.

Сега, затворила очи, Кити си тананикаше някаква песничка, полюляваше се в ритъма й и с усмивка си припомняше как младият мъж, наречен от нея Купър, я беше привлякъл към себе си и нежно я беше целунал. Изчерви се, припомняйки си собствената си гореща реакция, и сърцето й затупка бързо и неравномерно. Никога преди това не беше срещала мъж като този. Той беше всичко, което си беше представяла в най-смелите си и романтични момински мечти.

Само след миг обаче радостта й внезапно помръкна и плаха боязън се промъкна в сърцето й, когато осъзна в каква ужасна каша се е забъркала. Какво щяха да кажат леля Доминик и чичо Уилям, ако узнаят, че се е влюбила в някакъв уличен разбойник? Щяха да се разгневят и чичо Уилям непременно щеше да й забрани да се среща с Купър. А тя нямаше да понесе подобна забрана…

Внезапно й хрумна чудесна мисъл. Изтича навън и хукна надолу по стълбата към кабинета на чичо си Уилям. Огледа се плахо дали няма някой по коридора и притисна ухо към вратата. До преди малко тук разговаряха Джъстин и лорд Нортчърч, но те явно се бяха оттеглили. Кити открехна вратата и надникна в кабинета. Щом се убеди, че е празен, тя се вмъкна вътре и трескаво заразлиства книжата, натрупани по голямото писалище. Бързо откри онова, което търсеше — препис от завещанието на баща й — и седна да го прочете на спокойствие.

Нямаше късмет. Съдържанието беше точно такова, каквото очакваше. Не можеше да се омъжи без позволението на чичо Уилям, преди да навърши пълнолетие. Дори след това лорд Нортчърч имаше право да не одобри избора й и да запази управлението на цялото й имущество, което фактически я лишаваше от наследство.

Каква подлост! Баща й беше постъпил несправедливо с нея и Кити за кой ли път побесня от гняв при мисълта за ужасното му скъперничество. Беше живяла при невъзможни условия, а сега, когато порасна и се влюби в достоен мъж като Купър, щяха да й отнемат всички пари, които старият скъперник беше спестявал през целия си живот. Единствената й утеха беше, че Купър, който я смяташе за прислужница, не знаеше нищо за наследството й и я обичаше заради самата нея.

Е, добре, рече си Кити, и сърдито вирна глава. Щом трябва, ще жертвам парите и ще избягам с Купър! Ако това е единствената възможност да бъда щастлива, ще го направя и толкова. Тя решително пъхна документа обратно на мястото му и побърза да излезе от кабинета, за да не я завари някой там.

Гореше от желание да сподели проблемите си с някого и преди да се усети, вече чукаше на вратата на Женевиев.

— Влез! Ах, Кити, вече се питах къде си се скрила — посрещна я радостно Женевиев и вдигна очи от мострите, които разглеждаше. — Избирам платове за няколко нови рокли и шапки и намерих няколко цвята, които чудесно ще ти отиват. Ела да ги разгледаме заедно.

Но Кити не се интересуваше от нови рокли. Пък и тези, които имаше, бяха абсолютно неподходящи за бъдещия й живот с разбойник по пътищата.

— Мога ли да поговоря с теб, братовчедке Женевиев? Насаме? — попита плахо тя и едва забележимо кимна с глава към Емелин.

— Но разбира се — отговори изненадано Женевиев и даде знак на камериерката да ги остави сами. — Какво мога да направя за теб?

— О, като първо трябва да се закълнеш, че няма да издадеш нито дума от онова, което ще ти доверя. Обещаваш ли ми?

— Разбира се — отговори любопитно Женевиев.

— Добре тогава. — Кити закима с глава и без всякакво предупреждение проплака с жален глас: — О, Женевиев! Влюбена съм!

— Влюбена? — извика зарадвано Женевиев. — Но това е чудесно! И кой е щастливецът? Познавам ли го?

— Не — отговори тъжно Кити и плахо сведе очи. След малко тихо продължи: — Там е работата. Хора като него нямат познати в обществото. Той… той е необикновен човек — заекна страхливо тя, не смеейки да издаде тайната на любимия си. — И сега не зная какво да правя. Не мога да причиня болка на леля Доминик и чичо Уилям, които бяха толкова мили с мен. Но не мога и да се откажа от Купър! — Тя вдигна глава и очите й гневно просветнаха. — Аз… много добре знам, че не мога да се омъжа за човек като него, но… — Внезапно замлъкна и сърдито прехапа устни.

— Но въпреки всичко го обичаш — завърши тихо Женевиев. — О, Кити! Сигурна ли си, че този… Купър — всъщност, що за странно име? — не те ухажва само заради парите ти? Нали знаеш, че си богата наследница?

— Така е — потвърди Кити и очите й се напълниха със сълзи. — Тъкмо там е хубавото, Женет. Той не знае нищо за състоянието ми. Смята, че съм… бедна — прибави бързо тя, защото й стана ясно, че ще предаде любимия си, ако каже, че се е представила като слугиня. Роуз подробно беше описала нападението над каретата на всички в къщата.

Женевиев смръщи чело. Кити май не беше попаднала на най-добрия човек, който можеше да й даде съвет по тези интимни въпроси. Тя самата беше в ужасно положение и нямаше понятие как ще се справи с трудностите си. Въздъхна и предпазливо заговори:

— Честно казано, Кити, просто не знам какво да ти кажа. Лесно е да те посъветвам да следваш гласа на сърцето си, а не повелите на разума, ала… знам от собствен опит, че понякога това е извънредно мъчително. Не зная кое е по-страшно — да се разделиш с мъжа, когото обичаш, или да останеш с него, пренебрегвайки целия си досегашен живот. Размисли добре и тогава решавай.

— Да, зная и… и мисля, че не дойдох при теб за съвет. Просто исках да споделя с някого тайната си, нищо повече. Много ти благодаря, че ме изслуша, Женет. Толкова бях потисната. Слава Богу, вече ми олекна. Ако имаш нужда от приятелка, знай, че винаги можеш да разчиташ на мен.

За момент Женевиев усети изкушение да довери на Кити историята на своята тайна любов, но веднага се отказа. Кити не можеше да й помогне, пък и нямаше смисъл да я товари допълнително, след като момичето си имаше толкова много свои проблеми. Женевиев трябваше да запази тайната си.

27

— Казвам ти, това е капан! — изкрещя Вашел и сърдито изгледа сестра си. — Видях го, Женет, не разбираш ли! Джъстин си е взел стая в „Хорн енд Хаунд“ в Пензанс и само по случайност не ме забеляза. Иска да те залови на местопрестъплението!

— Но защо? Защо е решил да ми изиграе подобен номер? — промълви нервно Женевиев. — Толкова се промени в последно време, стана толкова мил и нежен. Защо иска да ме измами? Защо се е скрил в тази гостилница? Нищо не разбирам…

— Господи, сестричке! — извика разярено Вашел. — Помисли малко! Казах ти го още първия път: мъжът ти искаше да те заблуди, за да направиш някоя грешка, и това напълно му се удаде. Мислиш си, че се е разтревожил от въображаемите ти болести, които „случайно“ съвпадат с пътуванията му, но в действителност той само се е разсърдил. Бъди сигурна, че ако се качиш на „Кримсън Уич“ и заминеш за Франция, Джъстин ще се върне в Блекхийт Хол още тази седмица. Тогава играта ще свърши, Женет, и той няма да ти даде мира, докато не изтръгне от теб цялата истина. Казвам ти, че точно така ще стане!

Женевиев мълчаливо изслуша тирадата на брат си. Внезапно разтвори широко очи, стресната от ужасната мисъл, която беше проблеснала в съзнанието й.

— О, Вашел! — простена тя. — Ако това е вярно и ако Джъстин, наистина е заподозрял, че болестите ми са само претекст, за да мога да се измъквам незабелязано от къщи, не мислиш ли, че той може да е узнал нещо и за „Кримсън Уич“ и капитан Лафол!

Вашел вдигна рамене и мрачно поклати глава.

— Не знам, Женет. Може татко Ник да му е писал и да го е уведомил за авантюрите ти, за да не се излагаш повече на опасност. Може би самият Джъстин е ходил във Франция и е узнал нещо за действията ти там. Ти не знаеш нищо за деловите му пътувания, нали? Съпругът ти говори френски като същински французин, Женет! Помисли си само! Може би е бил там по работа и случайно е чул да се говори за теб, или е прочел някое от стихотворенията, отпечатани в радикалните вестници. По дяволите! Всичко е възможно. Колко пъти да ти повтарям, че съпругът ти не е глупак! Просто не мога да си представя как досега си успяла да го заблуждаваш.

— Ако е така, повече не трябва да разчитаме на случайността — заяви твърдо Женевиев и присви очи. — Ще приемем като факт, че Джъстин е заложил капан. Трябва да бъдем по-хитри от него. Много добре стана, че не замина за Лондон, братко. Сега ще заемеш моето място и ще отплуваш за Франция. Джъстин трябва да узнае, че Червената вещица е извършила поредния си подвиг, докато аз съм била тук.

— За Бога, Женет — измърмори Вашел. — Какво да кажа на онзи странен Ноар, ако пак ми се изпречи на пътя? „Ей, приятел, аз не съм Руж, махни си ръцете!“ Да не си въобразяваш, че ще го заблудя? Ти си спала с този човек, сестричке!

— Не ставай глупав, братко — укори го меко Женевиев. — Кой знае дали изобщо ще го срещнеш. Досега сме се срещали само случайно. Ако го видиш, просто кажи, че си болен, или каквото ти хрумне в момента. Аз ще се върна в Блекхийт Хол да уведомя Ив-Пиер за плановете ни. Корабът ще те чака в морето, край онази голяма скала. Ив-Пиер ще ти съобщи точния час. Желая ти щастие, братко! — прошепна развълнувано тя и го притисна силно към себе си. После се метна на седлото, пришпори коня си и хвърли развеселен поглед през рамо. — О, и още нещо, Вашел: не забравяй да си набавиш червена перука! — извика през смях тя и препусна в галоп към къщи.

С помощта на Емелин Женевиев отново успя да заблуди цялата прислуга. Гримира грижливо лицето си, напудри вдигнатата на кок коса, нахлупи дантеленото боне и облече нощница и халат. После изкусно подреди дузина шишенца с лекарства на нощното си шкафче и се пъхна под завивките. Зачете се в някакъв роман, за да убие времето.

Най-после се чуха стъпки. С туптящо сърце Женевиев затвори книгата и я скри в чекмеджето. Отпусна се назад във възглавниците и придаде страдалчески израз на лицето си. Емелин, която великолепно играеше ролята си, придърпа стола си до леглото и взе в едната си ръка купичка с хладна, парфюмирана вода, а в другата — тънка копринена кърпичка. Женевиев болезнено простена и Емелин веднага притисна намокрената кърпичка до слепоочията й, за да облекчи страданията на своята господарка.

Джъстин рязко разтвори вратата, която свързваше неговата спалня с тази на Женевиев, очаквайки да я намери празна. Нахлу вътре и смаяно се озова лице в лице със страдащата си съпруга. Отвори широко очи и спря като закован на мястото си.

— Невъзможно! — промърмори задъхано той.

— Какво каза току-що, Джъстин? — промълви немощно Женевиев и направи неуспешен опит да се изправи. — Моля те, не вдигай такъм шум. Както виждаш, страдам от непоносимо главоболие. Необходимо ми е абсолютно спокойствие. Нима толкова бързо се справи с деловите си ангажименти? Каза, че ще се бавиш поне четиринадесет дни…

— Така е, но се оказа, че нещата не са толкова спешни, колкото ми ги представиха — излъга бързо той, успял да прикрие учудването си. — Затова реших да се върна в къщи. Мисис Финчъм побърза да ми съобщи, че пак си болна, и аз веднага се качих в стаята ти, за да се осведомя лично за състоянието ти. Защо си заключила вратата към спалнята ми, Женет?

— Защото не желая никой да се втурва неканен в стаята ми — отговори хладно тя. — Вече ти казах: когато се чувствам зле, не понасям около мен да се вдига шум. Ще ти бъда благодарна, ако сега ме оставиш сама, Джъстин. Радвам се, че отново си у дома, но ми е необходимо спокойствие.

Джъстин беше напълно объркан и в сърцето му пропълзя гняв. Обърна се рязко и изскочи от стаята. Очевидно се беше излъгал, вярвайки, че зад маската на Руж се крие собствената му съпруга. Присви очи, осъзнавайки, че все пак има някаква надежда. Не можеше да бъде сигурен, преди да е получил вест от приятеля си Паркър от Париж. Ще почакам, помисли си с мрачна усмивка Джъстин. Ако Червената вещица не беше във Франция, веднага ставаше ясно, защо!

Лорд Паркър Уескот, барон Хейдли, не беше преживявал по ужасен момент от този, в който клечеше отстрани на Ил дьо ла Сите под моста Понт о’Панж и не изпускаше от очи Консиержерията. По дяволите, в каква каша го беше забъркал най-добрият му приятел! Паркър беше посланик, официално лице, а не някакъв си шпионин, и не биваше да излага името си с подобни нощни приключения. Още повече, че щяха да траят цяла седмица, ако набелязаната жертва не се появеше още тази нощ! По дяволите още веднъж! Дори приятелството не струваше толкова усилия!

Въпреки студения есенен вятър, който духаше откъм Сена, по лицето му, скрито под черната маска, се стичаха струйки пот. Чувстваше се ужасно с необичайната черна перука и грижливо гримираните слепоочия и ужасно му се искаше да кихне, защото изкуствените мустаци непоносимо гъделичкаха лицето му. Паркър потрепери и плътно се загърна в широката черна мантия. Още утре щеше да предложи във външното министерство да бъде даден орден на Джъстин Тревилин, който прекарваше дни наред в това ужасно одеяние. Но пък, от друга страна, рече си ядосано той, Джъстин беше наследил умението да се маскира от майка си и това не му създаваше особени трудности. Затова бяха избрали именно него за тази задача.

Паркър нетърпеливо поглеждаше към големия часовник в кулата Дьо л’Орлож на Консиержерията. Беше малко след полунощ. Щеше да почака още няколко минути и после да отиде на Гревския площад. Ако тази Руж, както я наричаше приятелят му, не беше и там, щеше да се прибере в къщи.

Джъстин трябва да е откачил, щом вярва, че Червената вещица и жена му са едно и също лице. Направо смешно… Лейди Блекхийт, тази красива, наивна женичка, нямаше капчица разум в главата си, а камо ли дързост, за да извърши смелите дела на Руж.

Ето там! Нечия сянка се мярна в мрака, нямаше съмнение. Баронът наостри уши и внимателно се вгледа напред. Някой се промъкваше през улицата. Дано е тя! Така щеше да свърши всичко още тази нощ и щеше да се върне спокоен в къщи.

Баронът изчака, докато различи очертанията на сянката в мрака и се убеди, че наистина се касае за преоблечена в мъжки дрехи жена. После се промъкна към нея и зашепна на най-добрия си френски:

— Руж, аз съм, Ноар. Отдавна те чакам.

Вашел трепна от изненада, огледа се внимателно и забеляза скритата под Пон о Шанж фигура. Намести дългата червена перука и тихо се придвижи към маскирания мъж.

— Ноар — пошушна нежно той с леко дрезгавия, мелодичен глас на сестра си. — Ти ли си наистина?

— Да, мила — отговори Паркър и изпитателно изгледа маскираното лице на жената срещу себе си. Наистина беше Руж. Много приличаше на портрета, раздаден на жандармите в Париж. Нямаше съмнение, тя беше. Той се покашля и колкото се може по-убедително продължи: — Не се приближавай много до мен. Настинал съм и не искам да те заразя. Вече няколко нощи стоя тук и те чакам. Много ми се искаше да те видя, но не знаех дали този път си успяла да се измъкнеш от къщи.

— Слава Богу, всичко мина добре — отговори облекчено Вашел, доволен, че няма нужда да измисля нови лъжи, за да го държи далеч от себе си. — Шалупата е ремонтирана. Надявам се, че са поправили и шхуната ти?

— Да, всичко е в ред. Кога ще те видя пак, скъпа? Трябва да си уговорим среща. Не можем непрекъснато да разчитаме на случайността, нали?

— За съжаление не мога да променя нищо, любими. Не мога да напускам дома си по всяко време, нали разбираш? Съпругът ми ще заподозре нещо и тогава свършено е с нашата любов. А сега трябва да вървя. Хората ми ме чакат. Тази нощ ни предстои много работа. Довиждане, любов моя!

28

От Консиержерията отново беше извършено дръзко до безумие бягство. Нищо не разбирам — размишляваше мрачно Клод Рамбуйе. Червената вещица пак успя да се прояви и на всичкото отгоре отново изпрати посвещение, пълно с подигравки. Направо му идеше да си оскубе косите от яд! Този път стихотворението гласеше:

Кавалерът дьо Грасе и любимата му

тази нощ прекосиха Ламанша.

Качи ги на кораба си Червената вещица

и ги отведе без бавене в Англия.

Дръж портрета ми непрекъснато пред очите си,

за да знаеш кой ще е причината за края ти.

Глупак си, Клод, невероятен глупак!

Глупаци като теб заслужават само смърт.

Но няма да умреш под ножа на гилотината.

Очаква те нещо много по-страшно.

Бой се от мен, защото вярвам в успеха си:

Наближава нощта, когато ще се простиш с живота!

Един от радикалните вестници веднага беше отпечатал гнусното послание.

Клод беше извън себе си от ярост и едва не получи сърдечен удар. Кръвта лудо се блъскаше в слепоочията му и той не можеше да си намери място. Най-лош от всичко беше страхът, че Червената вещица ще изпълни заканата си. Охраняваха го зорко, но досега тази жена се изплъзваше като змия от всички постове в града. Защо да не проникне необезпокоявана и до него?

Началниците му вече проявяваха нетърпение, дори гняв. Ножът на мадам Гилотина заплашително се спускаше над тила му!

Въпреки че родителите й упорито твърдяха противното, той беше убеден, че зад маската се крие не някоя друга, а именно Женевиев Сен Жорж. Дори скицата, изготвена от художника по описанията на сержант Жилбер, много приличаше на нея. Тя беше, само тя!

Какво щастие, че един от най-верните му хора беше хванал писмо от родителите на Женевиев до дядо й, гражданина Никола Дюпре. В него двамата го молеха да им съдейства при бягството от Франция, макар че старият беше известен като верен привърженик на Събранието. Клод успя да ги залови и скоро щеше да ги изправи пред съда. Трябваше бързо да измисли нещо, за да узнае Червената вещица, че родителите й са в затвора. Те щяха да бъдат стръвта, с която се надяваше да залови дяволската им дъщеричка.

Едуар Сен Жорж и съпругата му Лиз-Мари бяха затворени в единични килии, измъчвани с глад, бити и разпитвани дни наред, но не се уплашиха от мрачния фанатизъм на Клод и злобните му заплахи. Не знаеха онова, което искаше да изтръгне от тях.

Колкото и да бяха отслабнали от глад, колкото и да страдаха от многобройните рани и белези от побой по телата си, двамата намериха сили да огледат внимателно кабинета на Клод и да запомнят точното разположение на двете врати и прозорците. Обърнаха внимание на това, кога влизат и излизат униформените постове и цивилните агенти, които идваха да докладват. Клод не можеше да знае, че дори сега, в този момент, Едуар и Лиз-Мари обмисляха бягството си. Двамата бяха сигурни, че Клод не е свършил още с тях, и нямаха намерение да стоят и да чакат. При следващото им довеждане в кабинета щяха да се нахвърлят върху мъчителя си, да го обезвредят и да избягат.

29

Невъзможно! — мислеше си Джъстин. Прочете за кой ли път изпратеното от Паркър съобщение и едва не го накъса на парченца. Станала е някаква грешка! Руж — Женевиев — не може да е била във Франция, както го уверяваше Паркър. През последните четиринадесет дни тя не беше напускала стаята си в Блекхийт Хол. Джъстин беше уверен в това, защото беше наредил на първия подофицер на „Черния Мефисто“ да застане на пост край входа на пещерата, за да бъде сигурен, че Женевиев няма да излезе през тайния тунел. Слугата му Ферди не напускаше обора и всеки ден съобщаваше, че кобилата е на мястото си. Уентуърт, личният му камериер, беше получил строга заповед да не изпуска от очи вратата на спалнята й, а самият Джъстин всеки ден навестяваше жена си. Тя не беше напускала къщата.

Въпреки това Паркър беше видял Руж! Баронът многословно го уверяваше, че е стоял съвсем близо до нея и прилагаше към писмото си последната сатира, изпратена на Клод Рамбуйе. Червената вещица пак беше помогнала на двама аристократи да избягат.

Джъстин беше абсолютно сигурен, че Женевиев и Руж са едно и също лице, и сега не можеше да понесе мисълта, че се е излъгал. Струваше му се, че ще полудее от ярост и болка. Толкова се надяваше, че Женевиев е Червената вещица, защото я беше обикнал с цялата си страст. Колко просто щеше да бъде всичко, ако любимата и съпругата му бяха една и съща жена…

Сега обаче трябваше да почне отначало. При тази мисъл стомахът му се преобърна. Какво ще каже баща му, като узнае за новото развитие на нещата? Със сигурност ще поиска от него да скъса веднъж завинаги с Руж и да се помири със съпругата си. Но как да се откаже от Руж, как да погребе половината от сърцето си? Джъстин беше сигурен, че това е невъзможно. Нямаше да го направи. По-скоро би умрял…

Женевиев беше толкова объркана, че вече не знаеше какво да предприеме. През последните седмици Джъстин беше мил и нежен с нея и тя почти беше повярвала в любовта му. Това разкъсваше сърцето й, защото проумя, че зад хладната, надменна фасада се крие мъж, способен да изпитва и да дава любов. Беше опитала да прогони всяка мисъл за Ноар от съзнанието си и постепенно беше започнала да отговаря на опитите за сближение на съпруга си.

Сега обаче Джъстин внезапно се оттегли отново в студената, непроницаема черупка и тя отчаяно се питаше дали цялата му нежност и внимание не са били само игра на въображението й.

Най-после й беше предложил да се преместят в градската му къща в Лондон, разположена в елегантния квартал Мейфеър. След пристигането им в града сякаш беше загубил всякакъв интерес към жена си. Не можеше да предположи, че вътрешно той се разкъсва също като нея, че непрекъснато се измъчва от болезнената мисъл, че жена му в никакъв случай не е любимата му Руж.

Гордостта на Джъстин и съвестта изискваха от него да спазва брачните си клетви, но влюбеното сърце и душата му копнееха за свобода, за съединение с жената на неговите мечти.

Дните минаваха и мъжът въобще не се опитваше да промени държанието си. Женевиев започна все по-често да си припомня нежността и страстта на тайнствения си любовник. Копнежът по него ставаше все по-силен. Питаше се дали се е възстановил от болестта си и дали е заподозрял, че онази нощ при него не е била тя, а някой друг. Най-сетне реши при първия удобен случай да замине отново за Франция с надеждата, че пътищата им ще се срещнат. След всичко, което й беше казал Вашел, тя беше сигурна, че Ноар е в Париж и я очаква.

Прозорецът на спалнята й гледаше към тясната уличка зад къщата. Беше помолила Ив-Пиер да й донесе няколко дълги въжета от борда на „Кримсън Уич“, за да се спусне по тях, без да я забележи прислугата.

Погледна се в огледалото и въздъхна. Макар че лицето й беше бледо и издаваше умората от дългите безсънни нощи, нищо не можеше да затъмни красотата му. Медноцветните къдрици бяха напудрени и вдигнати в сложна фризура, наречена Квесако, украсена със зелени и златни пера. Беше гримирана обилно, макар и не твърде очебийно, и беше поставила няколко бенки по бузите и шията си. Роклята й беше от зелена италианска тафта, корсетът обшит със злато и изрязан достатъчно дълбоко, за да разкрие част от пълните й, добре оформени гърди. Набраните ръкави оставяха раменете открити и стигаха само до лактите, където се съединяваха с дългите златни ръкавици. Кринолинът още повече подчертаваше тънката й талия.

Скоро след като избра подходящи накити и ветрило, в стаята й влезе Джъстин и недоволно изгледа букета от пера, който беше затъкнала в косата си.

— Мила моя — проговори сухо той, — надявам се, че не си сложила перата, за да извършиш атентат срещу мен. Непременно ли трябва да вдигаш косите си в стил Квесако? Как беше? — Това е последният вик на модата, нали? Естествено ролята ти изисква да участваш във всички новомодни лудости.

— Разбира се — отговори хладно Женевиев, почувствала се неловко от неучтивите му думи и странния поглед, с който я измерваше.

Въпреки че полагаше усилия да не му обръща внимание, присъствието му ужасно я изнервяше. Много й се искаше да замине и да я остави на спокойствие. Беше стигнала до извода, че опитите му за сближение са били точно онова, което беше казал Вашел. Искал е да я заблуди, за да направи някоя грешка, а сега явно се гневеше, че не е постигнал целта си.

Тази представа я плашеше, защото трепереше при мисълта, че Джъстин може да узнае истината и да я изложи на общественото порицание.

— Готов ли си? — попита равнодушно тя, макар че много й се искаше барон Хейдли и жена му Нел да не са ги поканили за тази вечер.

— По всяко време, стига ти да си готова — отговори Джъстин и хвърли поглед към часовника си. — Впрочем каретата ни чака най-малко от петнадесет минути.

Двамата тръгнаха надолу по стълбата и скоро след това каретата зави по Кинг Стрийт, където се намираше Алмейк.

Алмейк беше основан от група дами под ръководството на мисис Фицрой и лейди Пемброк. Цената за членство в него беше скромна — само десет гвинеи. След като узна, че дори късно вечерта не се сервира нищо по-силно от бадемово мляко и чай, освен това се подават само сандвичи и сладкиши, Женевиев си рече, че при такава кухня разходите спокойно можеха да бъдат и по-ниски. Гости бяха най-вече безброй млади дами без придружител, момичета, току-що завършили училище, които идваха тук с надеждата да си намерят съпруг. Скоро Алмейк стана известен под името „Пазар за женитби“.

Женевиев знаеше колко е трудно да получат покана от домакините за една вечер в клуба, но въпреки това й се искаше Нел Хейдли да беше взела билети за театър Лицеум, вместо за тази глупава забава. След като поздравиха семейство Уескот, което ги очакваше във фоайето, Женевиев послушно излезе напред, за да танцува със съпруга си менуета, с който се откриваше вечерта. Последваха няколко танца с други партньори, естествено на първо място с барон Хейдли, който през цялото време я зяпаше много особено. Тя обаче се държеше образцово въпреки вътрешната си напрегнатост. Почувства нужда от почивка и с облекчение прие предложението му да й донесе освежително питие. Приседна на един от столовете покрай стената и скоро завърза разговор с група млади дами и господа, които оживено обсъждаха предстоящия турнир по карти. Впуснаха се да спорят за предимствата и недостатъците на различните игри и някой попита Женевиев коя е любимата й игра на карти. Без да се замисля, тя отговори: — Руж и Ноар.

Това беше една от най-популярните игри по онова време и никой не видя нищо особено в думите й — никой, освен собственият й съпруг. Джъстин, който идваше да я покани за следващия танц, беше толкова смаян, че забрави намеренията си и остана да стои като вкаменен, втренчил невярващи очи в жена си.

Джъстин се взираше в смарагдовата обица, която грееше на дланта му. Цветът беше същият като очите на Руж — но и тези на Женевиев. Той стисна обицата в ръката си и решително почука на вратата, която свързваше спалните им.

Гледката, която се разкри пред очите му, го накара да замръзне на мястото си. Женевиев седеше пред тоалетната си масичка и се приготвяше за лягане. Беше извадила всички игли от дългите си коси и те се разстилаха буйни и гъсти чак до бедрата. Внезапно му хрумна, че за първи път вижда жена си с разпуснати коси. Тя ги беше изчеткала и медноцветните къдрици блестяха в светлината на свещите, свободни от пудра. Нямаше съмнение — това бяха същите коси, но които се беше възхищавал в прегръдките на Руж.

Женевиев беше облечена в прозрачно неглиже, което разкриваше великолепното й тяло. Слабините на мъжа потръпнаха от желание и погледът му жадно се плъзна по тялото, което веднъж вече беше лежало под неговото, пълно със страстна отдаденост и гореща любов. При тази мисъл Джъстин шумно си пое въздух и с усилия се принуди да насочи поглед към лицето й, все още неосвободено от грима.

Въпреки това с разпуснати коси тя вече нямаше почти нищо общо със скованата приказна фея, а и чертите на лицето й бяха сходни с тези на Руж.

Двете бяха едно и също лице. Не можеше да бъде другояче! Джъстин нямаше и понятие как Женевиев беше успяла да го заблуди, но увереността му беше по-силна от всякога. Трябва да я накарам да се разкрие, помисли си той, иначе ще полудея. Не можеше да издържи да живее единствено със спомена за нощта на „Кримсън Уич“ и да се въздържа да докосва жена си. Боеше се, че… От какво всъщност се боеше? Тя беше негова съпруга и той имаше пълното право да я направи своя. Нямаше нужда от каквито и да било скрупули.

— Какво желаеш, Джъстин? — попита плахо Женевиев, защото не й беше убягнал жадният копнеж, изписал се по лицето му. Остави четката за коса, стана и наметна плътен халат.

— Загубила си обицата си в коридора — отговори небрежно той и я хвърли на масичката. — Тя е много ценна и те съветвам за в бъдеще да правиш като мен и да внимаваш повече за онова, което е твоя собственост. Аз не допускам да ми се изплъзне онова, което е мое — завърши с понижен глас той.

Узнал е! — помисли си виновно и уплашено Женевиев. Узнал е за мен и Ноар!

Не ставай глупачка! — изсъска в главата й гласът на разума. Как би могъл да го узнае? Отново се опитваше да й играе номера. Искаше да я примами в капана. Стегни се, Женевиев! Не се оставяй да те обърка, защото можеш да кажеш неща, за които по-късно ще съжаляваш.

Тя си пое дълбоко въздух и се извърна, за да не вижда лицето му.

— Благодаря — проговори студено тя и гласът й прозвуча почти нормално. Взе обицата и я прибра в ковчежето със скъпоценности. — Търсих я, но не можах да я намеря. Желаеш ли още нещо, Джъстин? — попита колебливо тя.

Разтревожи се, защото мъжът й се приближи и застана непосредствено зад нея. Ръцете му леко се плъзнаха по разпуснатата коса и тя едва не подскочи.

— Никога не съм виждал такива коси — прошепна с дрезгав глас той. — Бих желал винаги да ги носиш така. Цветът е несравним. Защо непрекъснато ги пудриш? И без това пудрата вече не е на мода.

— Аз… открай време ги нося така — излъга Женевиев. — Кралица Мария-Антоанета често пудреше косата си и преди въстанието всички дами във Франция й подражаваха.

— Разбирам — промърмори едва чуто той и зарови лице в буйните медноцветни къдрици, за да вдъхне дълбоко замайващия аромат на лилии, който струеше от тях.

Лилии… Господи, лилии! Този аромат му беше направил впечатление още в нощта на покрива на Консиержерията. Джъстин нежно притисна устни в косата й и целуна копринените къдрици. После обърна лицето й към своето и я погледна в очите.

Нервите не Женевиев бяха обтегнати до скъсване. Внезапно не издържа и се изтръгна от ръцете му.

— Моля те, Джъстин! — Гърлото й беше пресъхнало. — Боя се, че ти… имаше право. Не трябваше да позволявам на Емелин да ми прави Квесако-фризура. Толкова ме боли главата! Ако не искаш нищо друго от мен, моля те да…

— Напротив, Женет — прекъсна я спокойно той. — Искам да ти обясня, че ми омръзна да живея като монах и имам намерение най-после да създам стабилна основа на нашия брак. Надявам се, че нямаш нищо против. Още в началото каза, че си съгласна да ми подариш наследник, когато пожелая. Така ли беше?

— Да — заекна тя, — но… Но не знаех… Искам да кажа… Трябва ла да започнем точно днес, Джъстин? Чувствам се ужасно зле…

Господи! И насън не беше помисляла, че след толкова време мъжът й все пак ще реши да се сближи с нея. Тя обаче не биваше да го допуска! Със сигурност щеше да забележи, че е загубила невинността си, и само Бог знаеше как ще се отнесе към нея след това разкритие. Най-вероятно беше със сила да й изтръгне истината и да й забрани да вижда отново Ноар. Нали само преди малко й каза, че никога не изпуска онова, което му принадлежи? А тя беше точно това — негова собственост.

— Отказваш ли ми, Женет? — попита с измамна мекота в гласа Джъстин. После без предупреждение сграбчи здраво китката й. Притегли я към себе си, притисна я до гърдите си и почувства как лудо бие сърцето й до неговото. — Няма да допусна да ме отблъснеш, не разбираш ли? — промърмори задавено той. — Ти си моя. Мога да упражня правата си върху теб, когато си поискам.

— Нима ще ме изнасилиш? — попита сковано тя.

— Уверен съм, че няма да се съпротивляваш дълго, Женет. Аз съм по-силен от теб и за да те укротя, бих могъл да използвам копринената си вратовръзка и да те вържа за леглото. — Той бавно свали вратовръзката и усмихнато я нави на пръста си. — Тогава спокойно ще направя с теб някои неща, които ще надминат и най-смелите ти момински мечти. — Коприната се плъзна по бузата й. — Неща, които ще те накарат да ме пожелаеш с цялото си тяло и ще отнемат и последната искрица разум от съзнанието ти. — Очите му диво святкаха.

Той наистина знае! — проплака вътрешно Женевиев. Знае всички подробности на станалото между мен и Ноар!

— Пусни ме!

Тя отчаяно се опита да се изтръгне от прегръдката му, но той я държеше здраво.

— Виждаш ли? — Джъстин заплашително вдигна вежди и сурово се изсмя. Смехът му прозвуча като животински рев или по-скоро като вик на дяволско изчадие. — Не можеш да избягаш от мен.

Погледът му се плъзгаше дръзко по тялото й, решен да го изследва докрай. Беше му ясно, че тя се страхува, но от какво? Внезапно му хрумна верният отговор. Естествено. Вече не беше девствена и се боеше как ще реагира съпругът й, когато узнае. Ъглите на устата му се изкривиха в лека усмивка.

Джъстин пусна вратовръзката на земята, сграбчи с една ръка косата на Женевиев и грубо притисна устни в нейните. О, да, да! Вече беше целувал тези меки, чувствителни устни, които се разтапяха под неговите. Езикът му се плъзна нежно по тях, после едва ли не брутално ги принуди да се разтворят, за да го завладее изцяло.

— Колко хубаво… прекрасно — мърмореше с дрезгав глас той.

Женевиев усети, че й се завива свят, и отчаяно се опита да се отбранява срещу нахлулите в сърцето й чувства. Обзе я страх. Вече беше преживяла това, в един друг свят, когато Ноар я целуна и я направи своя. Тя обичаше Ноар! Защо тогава предателското й тяло се възпламеняваше от докосванията на Джъстин? Защо съпротивата се стопи бързо и на нейно място остана само сладка умора, а краката й се подкосиха от слабост?

Силните ръце на Джъстин се плъзнаха по гърба й и я притиснаха към тялото му. Устните му се впиваха в нейните и тя му отговаряше, безволна и забравила всичко наоколо.

Изобщо не забеляза, че ръцете й са прекратили безсмислената съпротива. Юмруците й се разтвориха и треперещите пръсти колебливо докоснаха къдравите черни коси. Изгарящата уста на Джъстин се плъзна по бузата към слепоочието й и дъхът му опари кожата й. Мъжът зашепна неразбрани любовни думи в устата й и Женевиев замря в прегръдките му. Вече беше чувала тези слова, макар и на френски. Сърцето й направи огромен скок в предчувствие на най-лошото, но в тялото й се надигнаха радостно очакване и възбуда.

Не можеше да бъде! Защо непрекъснато я обземаше чувството, че вече е преживяла тази любовна нощ?

Устните на мъжа замилваха врата й и нежно се спуснаха към гърдите. Още преди да осъзнае какво става с нея, Джъстин я вдигна на ръце и с лекота я отнесе на леглото, сякаш все още имаше пред себе си приказната фея с напудрени коси, с която беше живял досега. Косите й се разпиляха по възглавниците — наполовина блещукащи огнени къдрици и наполовина посипани със сняг кичури.

Джъстин застана на колене над нея и Женевиев впи поглед в недостъпните сиви очи. Въздухът помежду им беше наситен с електрически искри. Като животно, което знае, че е на крачка от смъртта, Женевиев потръпна от ужас и зелените й очи безмълвно помолиха за милост. Но мъжът се отпусна върху нея с триумфална въздишка, забравил всичко наоколо си, докато кръвта шумеше в ушите му и слабините му пулсираха от мъчително желание.

— Моля те, Джъстин, недей! — изплака Женевиев и се опита да се изплъзне.

Без да обръща внимание на тихите й стонове, Джъстин задърпа нетърпеливо копчетата на ризата си и посегна към нощницата й. Разкъса тънката коприна и разголи гърдите й. От устните му се изтръгна кратък вик на задоволство и той с копнеж и възхищение впи поглед в твърдите млади гърди, които потръпваха, а връхчетата им се свиха и се изправиха, сякаш докоснати от студения есенен полъх, който призрачно шепнеше край затворения прозорец и жално искаше да го пуснат в стаята.

Женевиев отчаяно се опитваше да успокои лудото биене на сърцето си, да се пребори с предателската реакция на плътта. Но тя беше млада и жизнена, а Джъстин беше силен и заслепен от желание. Сладкото мъчение продължи.

Мъжът простена и нежно захапа твърдото зърно на гърдата й. След дълги милувки устните му се плъзнаха към другата мека заобленост, която също изискваше внимание. Пръстите му играеха с връхчето на едната гърда, докато устните му се впиваха в другото и го караха да потръпва от възбуда.

Женевиев изплака и отново се опита да се изтръгне от прегръдката му. Но мъжът само се засмя и дрезгавият, ироничен смях отекна болезнено в ушите й. Джъстин брутално издърпа надолу скъсаната нощница, за да освободи голото й тяло, и захвърли надалеч халата, който все още загръщаше раменете й.

— А сега, скъпа, ще ти покажа какво означава да бъдеш омъжена жена — промърмори той и се наведе жадно над нея.

Женевиев прехапа устни, за да задържи страстния си стон, когато коленете му безмилостно разтвориха бедрата й и ръката му се плъзна във влажната, очакваща го утроба. Пръстите му ритмично замилваха вътрешността й, а палецът безпогрешно напипа скритото място, където беше ключът към сладострастието. Женевиев потръпна от удоволствие. Вече не мислеше, че съпругът й я докосва толкова интимно, колкото и Ноар. Господи, как беше копняла за това!

Когато Джъстин проникна в нея, тя шумно си пое дъх. Тласъците ставаха все по-бързи и по-мощни и тя забрави целия свят. Остана само Джъстин, който проникваше все по-навътре в нея, ръцете му, които обгърнаха бедрата й и я принудиха да се задвижи в същия ритъм, устните, които не изпускаха нейните.

Младата жена с ужас почувства как страстта я издига в непознати досега висини и тялото й пламти от напора на усещанията. Когато напрежението стана почти непоносимо, дойде оргазмът, който едва не я разкъса. Пръстите й се впиха в гърба му, и тя замря, докато семенната течност се изливаше в утробата й и тялото на Джъстин се разтърсваше от освобождаващи тръпки.

След известно време той се отдръпна от нея, обгърна я с ръце и зацелува солените сълзи от страните й. Женевиев остана да лежи като вкаменена, очаквайки острите укори, които щяха да се излеят върху нея. Когато не стана нищо подобно, тя усети огромно облекчение, казвайки си, че съпругът й може и да не е забелязал нищо.

Най-после Джъстин заговори:

— Нали виждаш, че нямаше защо да се страхуваш. Сега си моя, скъпа, във всяко отношение.

— Не — прошепна едва чуто Женевиев и затвори очи, защото не смееше да го погледне. — Сърцето ми никога няма да ти принадлежи, бъди сигурен в това! Онова, което направи с мен, сложи край на всичко, което може би съществуваше помежду ни.

— Не ти вярвам, любов моя — отговори с усмивка Джъстин. — По-скоро бих казал, че днес сложихме ново начало.

После тихо се засмя на смаяния израз, изписал се върху лицето й, обърна се и я притисна във възглавниците, за да продължи любовната игра.

30

Когато на следващата сутрин се събуди, само леката вдлъбнатина във възглавницата й напомняше, че изминалата нощ не е била лош сън, а действителност. Женевиев остана дълго неподвижна, питайки се как не е умряла от срам след дългата нощ на любовни наслади.

На таблата за закуска, донесена от Емелин, беше оставена бележка, в която Джъстин сухо съобщаваше, че е повикан спешно в едно от именията си и ще се задържи там няколко седмици.

Въпреки облекчението си, че няма да й се наложи да застане лице в лице с него, Женевиев усети палещо разочарование и дори болка. Мъжът й сигурно знаеше още снощи, че трябва да замине, но не беше споменал нищо. Освен това през цялата нощ не беше промълвил нито дума за чувствата си към нея. Всъщност какво очакваше тя? Че ще падне в краката й и ще се закълне във вечна любов? Естествено Джъстин не усещаше нужда да говори за нещо, което възприемаше само като развлечение. Без съмнение беше прекарал десетки такива нощи с любовниците си. За него нямаше никакво значение, че Женевиев му е законна съпруга. Беше удовлетворил желанията на тялото си и можеше спокойно да се посвети на сделките си.

Щом е така, и аз ще играя същата игра — каза си решително тя. Стана бързо, облече се и нареди да повикат Ив-Пиер. Щом верният слуга се появи, Женевиев му каза да се свърже веднага с Вашел, а после да подготви „Кримсън Уич“ за отплаване. Искаше да тръгне за Франция колкото се може по-скоро. Изгони Джъстин от мислите си и се постара да ги насочи изцяло към предстоящото плаване и към Ноар. Питаше се дали любовникът й я обича също така, както тя него — защото днес тя го обичаше повече от всякога.

Женевиев се съсредоточи върху подготовката на отплаването за Франция, без да обръща внимание на протестите на Ив-Пиер и брат си, нито на предложението на Вашел да я замести и този път.

— Не — отсече тя. — Вече разговаряхме по този въпрос. Ти ще се занимаеш с финансовите въпроси, Вашел. Ходи ли поне веднъж в театъра на татко Ник? Разопакова ли поне един от сандъците, които е изпратил?

— Не — призна момъкът и виновно се изчерви. — Аз… имах работа.

— Каква работа? — попита смаяно Женевиев.

— Ами аз… Запознах се с едно момиче… на село — заговори по-смело той. — И тя дойде в Лондон да ме види. Срещахме се в една чайна близо до Ковънт Гардън.

— Момиче? О, Вашел! Този път май е сериозно!

— Точно така. Иначе не бих ти споменавал за това, Женет. — Вашел пренебрежително я изгледа. — Човек не разговаря със сестра си за някакви си временни приключения. О, Женет! Много ме е страх, че ще избухне страшен скандал. Момичето е обикновена домашна прислужница. Аз много я обичам и нямам намерение да се предавам, също както и ти не можеш да се откажеш от проклетия си шпионин.

— Той не е проклет шпионин! Той е… Е, добре де, може би се занимава с тези работи, но не смей да говориш против него, Вашел! О, Дево Марио, каква бъркотия! Не мога да си представя как ще реагират мама и татко, когато узнаят каква каша сме забъркали в тяхно отсъствие — простена Женевиев. — Нищо не върви, както трябва.

— Права си, сестричке, и това е още една причина да побързаме да уредим нещата преди тяхното пристигане. Ако ги поставим пред свършен факт, те ще се примирят със станалото и може би дори ще ни подкрепят.

— Дано си прав.

В сърцето си Женевиев знаеше, че женитбата на Вашел за обикновена прислужница може би все пак щеше да мине, въпреки че беше в крещящо противоречие с обществените правила. Ала ако тя избягаше с женен мъж, скандалът щеше да бъде наистина огромен.

Не можеше обаче да продължи да живее с Джъстин след изминалата нощ. Той я беше взел като вещ, само за да задоволи собствената си похот. Ако беше проявил поне малко любов, както беше направил Ноар, сега щеше да бъде другояче. Женевиев не искаше да бъде играчка в ръцете на мъжа си. Беше му се отдала с цялото си сърце и душа, но той изобщо не се развълнува. Внезапното му отпътуване я засегна много по-дълбоко, отколкото признаваше, и сега беше сигурна, че го мрази.

Тя целуна брат си за сбогуване, вдигна гордо глава и се качи в леката двуколка, която Джъстин беше купил за нея малко след пристигането им в Лондон. Ив-Пиер шибна с камшик конете и те се понесоха в буен галоп.

Платната на „Черния Мефисто“ леко се полюляваха от нощния вятър. Джъстин Тревилин, известен още и като Дяволския капитан, се вслушваше доволно в тихите звуци и още по-силно притискаше в прегръдките си заспалата на рамото му жена. Макар че още я наричаше Руж, в сърцето му не беше останала и капчица съмнение, че тя беше собствената му съпруга, и сега едва се сдържаше да не й разкрие истината. Трябваше да мълчи, защото моментът още не беше дошъл. Трябваше му неопровержимо доказателство, което да я принуди да издаде двойната си роля, и той трябваше да го открие още преди завръщането си в Англия. Дотогава щеше да се утешава с мисълта, че представлението, което заплашваше да се превърне в трагедия, все пак ще завърши като истински фарс.

При тази мисъл очите му се плъзнаха с усмивка по голото тяло на Руж — трябваше да внимава винаги да я нарича така. Приличаше му на котка, която току-що е изпила до дъно купичка сметана. Кожата й беше влажна от пот и мъжът не можа да се сдържи да не я погали. Не, не се мамеше. Това беше същата онази жена, с която се беше любил доста брутално по-миналата нощ. Сега си казваше, че не е бил достатъчно нежен. Но това беше необходимо, за да не й напомни твърде много за Ноар. Добре направи, че предизвика у нея угризения на съвестта, като й припомни връзването за леглото и играта с копринения шал. Шокираният израз на лицето я издаде. От този момент нататък със сигурност знаеше, че жена му и Руж са едно и също лице. Иначе никога нямаше да се поддаде на желанията си.

След нощта, в която осъществи съпружеските си права, Джъстин неохотно се измъкна рано-рано от леглото на жена си и се върна в спалнята си. Облече се набързо и тъкмо заслиза надолу по стълбата, когато го пресрещна лакеят със сребърна табла в ръка, на която имаше бързо писмо. Джъстин набързо го прочете и от устата му се изтръгнаха някои не особено прилични ругатни. След няколкоседмични издирвания приятелят му Паркър най-после беше попаднал по следите на чичо Едуар и жена му. Клод Рамбуйе беше успял да ги залови и ги държеше затворени в Консиержерията. Бяха изолирани от останалите затворници, освен това кой знае по какви причини все още не бяха изправени пред съда. Накрая Паркър пишеше, че времето им изтича.

Трябваше да се бърза. Джъстин веднага извести екипажа си и бързата му двуколка се понесе в галоп към Брайтън. Там вече го очакваше „Черният Мефисто“ с вдигнати платна, готов да отплава към Франция. Хвърлиха котва край Диеп и Джъстин се приготви да слезе на сушата с една от корабните лодки. Обръщайки поглед към морето, той забеляза на хоризонта очертанията на „Кримсън Уич“, която също пътуваше към френския бряг. Даде сигнал с флага си и след като шалупата се приближи и хвърли котва, Руж скоро се качи на борда на шхуната, придружена от своя стюард.

Двамата бяха щастливи да се видят отново и без бавене се оттеглиха в каютата му. Сега Джъстин въздъхна, защото знаеше, че не бива да остават дълго близо до френския бряг, където пограничните корабчета можеха лесно да ги забележат и да ги обстрелват.

— Руж, колкото и да ми е омразна мисълта, че трябва да се разделим, искам да ти кажа, че е крайно време да се върнеш на своя кораб — проговори решително той. — Имам доста работи за уреждане през следващите дни. Някои… роднини … на Ренар са затворени в Консиержерията. — Опита се да й съобщи истината, защото я обичаше и не искаше тя да се тревожи и по-нататък за родителите си. Той щеше да ги спаси и да ги измъкне от Франция. — Ще подготвя всичко за освобождаването им.

При тези думи Женевиев пое дълбоко въздух и сърцето й подскочи. Погледна го, не знаейки дали да се надява или да трепери от страх.

— Какви са тези хора? — попита колебливо тя.

— Мосю графът дьо Шато Сюр Мер и съпругата му — отговори спокойно Ноар. Заболя го, като видя смъртната бледност, покрила лицето й. — Опитали се да избягат, но писмото, което изпратили на Ренар, за да го помолят за помощ, било заловено от Клод Рамбуйе. Веднага ги хванали и сега онзи негодник ги държи в отделни килии. Още не ги е изправил пред съда, макар че не ми е ясно защо. Ще намеря начин да ги освободя. Няма да оставя Ренар да се мъчи сам.

Женевиев с всички сили се опитваше да запази спокойствие въпреки силното си вълнение. Ръцете й трепереха, а стомахът й се беше свил на топка. Много добре знаеше защо Клод още не е пратил родителите й на гилотината. Искаше да я залови и да я принуди да легне в леглото му, за да спаси живота на родителите си.

— Моля те — прошепна тя и впи очи в маскираното лице на любимия си. — Нека дойда с теб. Ще ти помагам. Много ми се иска да сторя нещо за Ренар. В миналото често ми е помагал…

Джъстин поклати глава.

— Съжалявам, Руж, но не мога да го допусна. Начинанието е опасно и не искам да паднеш в лапите на Клод Рамбуйе. Ти го подигра със стихотворенията си и го направи за посмешище пред цял Париж. Никога няма да ти го прости, нали знаеш? Във Франция вече е обявена награда за главата ти, а на жандармите е раздаден твой портрет, който между другото е много сполучлив. Окачили са го дори по стените.

— Откъде знаеш? — попита Женевиев, после криво се усмихна. — Всъщност нали си шпионин. Професията ти е да знаеш тези неща…

— Така е. Довери ми се, Руж. По изключение този път се постарай да ме послушаш. Искам да останеш тук. Заповядай на хората си да насочат „Кримсън Уич“ към Ламанша и чакай там да се върна с „Черния Мефисто“. Довери ми се — повтори настойчиво той. — Обичам те истински.

— Аз също те обичам — отговори пламенно тя.

— Тогава не стъпвай на френска земя. Остани тук и ме чакай. Обещай ми, че ще го направиш.

— Обещавам — промърмори Женевиев, макар много добре да знаеше, че няма да изпълни обещанието си.

31

Едуар и Лиз-Мари Сен Жорж конвулсивно стискаха между пръстите си гладките плоски камъчета, с които несръчно търкаха оковите, пристегнали китките им. Бяха минали седмици, преди да изработят в подробности плана за бягство и да си набавят помощни инструменти за осъществяването му. Едва сега, в тази късна вечер, усилията им щяха да дадат плод — или двамата щяха да намерят смъртта си при този отчаян опит за бягство.

През безкрайно дългите дни на пленничеството си двамата се свиваха един до друг в единичната килия, разположена в близост до скандално известната Рю дьо Пари, търсейки утеха в близостта си и тихо обсъждаха стъпките, които трябваше да предприемат, за да възвърнат свободата си.

Бяха минали седмици, а те все още седяха в килията и чакаха да ги отведат пред съда. Много им се искаше да узнаят причината. Най-после намериха обяснението. Един следобед в килията влезе непознат мъж, който свали железните вериги, завърза ги с дебели въжета и ги отведе в кабинета на Клод Рамбуйе. Там бяха подложени на безмилостен разпит за съдбата на дъщеря им. Едва тогава двамата узнаха, че детето им е успяло да се измъкне от Франция, и най-после проумяха защо все още не бяха се простили с живота си.

В сърцата им покълна нова надежда. След едно от оскъдните яденета успяха незабелязано да откраднат лъжица. Нощем, когато дори и стражите заспиваха, двамата се заемаха да я острят о каменните стени на килията. После извадиха с големи усилия два малки, здрави камъка от ронещата се мазилка и също ги заостриха на камъните, докато заприличаха на древни каменни острия. Скриха примитивните си инструменти и зачакаха.

Клод Рамбуйе ги повика още веднъж, но за тяхно голямо облекчение всичко мина като предишния път. Докато стояха в кабинета му, мъжът и жената запомниха всяка подробност от обстановката, влизането и излизането на постовете и на агентите, които носеха съобщения. Когато ги отведоха обратно в килията им, двамата с нетърпение зачакаха следващия разпит.

Ето че отново седяха безмълвни в кабинета му, а пръстите им трескаво опипваха острите камъчета, подготвени специално за този случай. Клод крещеше като бесен и изобщо не забелязваше нервните им движения. В стаята нямаше никой, който би могъл да го насочи към намеренията на двамата затворници.

Най-после оковите бяха прерязани, но Едуар и Лиз-Мари продължиха да седят тихо по местата си, изчаквайки Клод да им обърне гръб. В следващия миг и двамата скочиха като по команда. Едуар повали Клод на земята и двамата се затъркаляха в ожесточена борба. Лиз-Мари сграбчи тежкия бюст, който красеше бюрото, и го стовари право в тила му, преди да е успял да извика за помощ. Когато се увериха, че Клод е в безсъзнание и ще остане доста дълго в това състояние, двамата го повлякоха по пода и го скриха зад грамадното писалище. После на пръсти се промъкнаха към вратата, която водеше навън, и тревожно се вслушаха в долитащите шумове. Всичко беше нормално. Разбирайки се само с очи, двамата заеха места до вратата и зачакаха.

Скоро се почука. Едуар неясно промърмори: „Влез“ и в стаята забързано се втурна един от постовете. Графът го повали със силен юмручен удар и мъжът се строполи в несвяст на пода. Лиз-Мари нахлупи шапката му и облече сивата униформа. След тридесет мъчителни минути в кабинета влезе втори пост, когото сполетя същата съдба като колегата му. За щастие беше грамаден мъж и дрехите му станаха като по мярка на представителния Едуар.

Преоблечени като жандарми, затворниците спокойно преминаха коридора, слязоха по задната стълба и потънаха в уличките на Париж.

Клод Рамбуйе измъчено простена и си наля голяма чаша коняк. Отпусна се на дивана в жилището си и внимателно разтърка мястото, където го беше улучила Лиз-Мари. Главата му бучеше. Освен отворената рана, за спомен му беше останала и голяма подутина. Имаше късмет, че беше останал жив. Кой би повярвал, че гражданката Сен Жорж, отслабена от лишенията на затвора, беше в състояние да му нанесе такъв страшен удар! Цяло чудо, че не беше пробила черепа му…

По дяволите, рече си мрачно той, жената ще си плати за това — и то скоро! Хората му вече претърсваха Париж и непременно щяха да заловят бегълците. Щеше да се погрижи нахалните аристократи никога вече да не успеят да му се изплъзнат.

Клод затвори очи и умората надделя. Заспа като пребит и дори не чу как един от прозорците на спалнята му бе пробит с железен кол.

Женевиев беше закрепила въжето си на покрива и сега предпазливо се спусна към жилището на Клод. Скочи на пода, гъвкава като котка. Сви се под прозореца и не смеейки дори да диша, огледа голямото празно помещение. Когато очите й свикнаха с мрака и се увери, че в къщата както и преди цари тишина, тя безшумно отвори вратата на спалнята, излезе в коридора и на пръсти се промъкна към дневната. Там намери Клод, заспал на дивана.

Огледа набързо останалите стаи и с облекчение установи, че къщата беше празна. Персоналът беше освободен за през нощта. Двамата с Клод бяха сами.

Провери дали външната врата е зарезена, после тихо примъкна към нея малкия скрин, който стоеше наблизо. Така входът към жилището беше барикадиран и постовете, които охраняваха кметството, нямаше лесно да проникнат вътре, ако Клод успееше да изкрещи за помощ.

Като приключи с подготовката, Женевиев се върна в дневната, извади камата си и се изправи над спящата фигура.

Клод почувства студеното острие на гърлото си и скочи като ужилен. Сънят веднага отлетя от очите му. Замята се като луд и се опита да се изправи.

— Какво, по дяволите…

— Ако ти е мил животът, сега ще мълчиш! — изсъска Женевиев и го сграбчи за косата. Дръпна главата му назад и притисна острието в гърлото му, за да придаде убедителност на думите си. — Не мърдай, защото ще ти разпоря гърлото, нещастнико!

Въпреки твърдия глас и не особено приличните думи, Клод веднага разбра, че насреща му беше застанала жена.

— Коя… коя си ти? — заекна страхливо той, защото нападателката се криеше зад страничната облегалка на дивана. — И какво искаш от мен?

— О, аз наистина съм смаяна, Клод — произнесе с добре изиграна изненада Женевиев. — Как можа да ме забравиш толкова бързо! А аз си мислех, че не желаеш нищо по-силно от това да ме направиш своя метреса. Нима не ме позна? През цялото време се стараех да ти напомням за себе си. Такива хубави стихотворения ти пращах…

— Червената вещица — процеди през зъби Клод. — Вече знам коя си в действителност. Не си въобразявай, че си кой знае какво, гражданко Сен Жорж!

— О, ти наистина ме познаваш! Много жалко, мосю! Аз пък се надявах да ви изненадам. Но това не променя нещата. — Женевиев вдигна рамене. — Вече съм виконтеса Блекхийт. Омъжих се за братовчед си. Както вероятно си спомняш, ти се опита да ме принудиш да се откажа от него и да стана твоя любовница. Дошла съм да те убия, Клод — заяви решително тя. — Но първо ми кажи какво направи с родителите ми.

— Сигурен съм, че няма да ми повярваш — започна мрачно мъжът, защото не виждаше смисъл да я лъже. — Тази вечер избягаха от кабинета ми.

— Прав си — отговори хладно Женевиев. — Наистина не ти вярвам. Какво направи с тях, мръснико? — изкрещя тя, дръпна главата му назад и острието болезнено одраска гърлото му.

— Казах ти вече! За Бога! Говоря истината, гражданко! Успели да си направят две острия от камъните в килията. Тази вечер ги повиках на разпит в кабинета си, а те прерязаха въжетата на китките си и ме нападнаха. Удариха ме по главата с големия бюст на гражданина Бонапарт, поставен на бюрото ми, и аз паднах в безсъзнание. После се справиха и с двама от постовете, откраднаха им униформите и офейкаха. Това е истината! Ако не ми вярваш, погледни цицината на тила ми. Ще ми остане за спомен от майка ти.

Женевиев с отвращение опипа главата му и за свое изумление наистина откри голяма подутина.

— О, Клод! Ти си бил наистина глупак! — изсмя се тя. — Измамих те не само аз, а и цялото ми семейство!

За съжаление триумфът отслаби бдителността й и Клод не закъсня да се възползва от ситуацията. Внезапно я сграбчи за китките и така брутално изви ръцете й, че Женевиев не можа да реагира. Преметна я през глава на дивана и я просна върху възглавниците. Скочи и се озова отгоре й. Младата жена отчаяно се опита да го прободе с камата, но Клод я изби от ръката й и тя падна някъде на пода. Женевиев се отбраняваше отчаяно, но въпреки мършавата си фигура Клод притежаваше учудваща физическа сила и скоро сломи съпротивата й.

— Сега ще ти дам да се разбереш, високомерна кучко — измърмори той и дъхът му се ускори. — Ще ти дам добър урок. Дълго ще има да ме помниш.

Държейки с едната си ръка главата й, с другата разкъса доминото и ризата и като бесен задърпа плата, с който бяха увити гърдите й. Когато най-после успя да разголи предизвикателните млади гърди, той се забрави и притисна устни между тях. Започна да мляска и смуче и Женевиев едва не припадна от отвращение. Затропа с юмруци по гърба му, но той не й обръщаше внимание. С ужас разбра, че усилията й са безплодни и безволно отпусна ръце.

Тялото й се извиваше под неговото, пръстите й се вкопчваха в килима в отчаян опит да намерят средство за отбрана. Най-после напипа нещо твърдо и остро. Господи! Дали това не беше камата й?

— Света Дево, дано е тя! — помоли се с цялото си сърце Женевиев. Съсредоточи цялото си внимание върху лявата си ръка, протегна се колкото се може по-незабелязано и пръстите й напипаха дръжката на камата. Дланите й овлажняха от напрежение. Продължи да лежи безмълвно и да понася грубите милувки на Клод, изчаквайки удобния момент.

Най-после мъжът се надигна и посегна да свали панталоните й. Беше полудял от възбуда и дори не забеляза проблясването на стоманата над главата си. Женевиев замахна като в транс и безмилостно заби острието дълбоко във врата му.

От вратната артерия веднага избликна кръв и изпръска лицето й. Клод втренчи очи в нея с израз на ужас и болка, после бавно се повали настрани и се строполи на пода. Свинските му очички я изгледаха обвинително и се изцъклиха.

— Татко Ник! Татко Ник! — отекваше гласът на Джъстин в пустия, тъмен театър. Навсякъде цареше тишина. Посетителят смръщи чело и внимателно си проправи път през натрупаните по сцената реквизити. — Татко Ник! повика още веднъж той и заудря с юмруци по вратата на кабинета, но и този път не получи отговор. Най-после разтвори вратата и се втурна вътре.

В стаичката нямаше никого. И тук, както навсякъде, всичко беше преобърнато с главата надолу. Книги, ръкописи и документи бяха разхвърляни по пода, сандъците с костюми бяха строшени и преобърнати. Единствено газената лампа все още светеше. Очевидно в бързината някой беше забравил да я загаси.

Какво, по дяволите, беше станало тук? Джъстин беше много разтревожен. Дали властите не бяха разкрили тайните му занимания? Дали го бяха заловили, или старият хитрец беше успял да се изплъзне? Джъстин не знаеше. Едно беше сигурно: нещата се бяха объркали и той бързо трябваше да разбере какво точно е станало, ако не искаше роднините му да паднат под ножа на мадам Гилотина.

Тук нямаше нищо, което би могло да му помогне в търсенето на истината. Трябваше да отиде в жилището на татко Ник и да потърси някакъв знак.

Размишлявайки така, Джъстин се наведе да изгаси горящата лампа, поставена в ъгъла на бюрото. Внезапно забеляза малък плик, полускрит под абажура. Беше адресиран до капитан Лафол, но Джъстин безцеремонно разкъса плика и прочете оставеното в него съобщение:

Мила капитан Лафол,

Заминавам за Англия на посещение при цялото си семейство. Съветвам ви без бавене да се присъедините към нас.

Сърдечни поздрави от Ренар

PS. Ако все още не си разбрала, скъпа моя, съпругът ти Джъстин и любимият ти Ноар са едно и също лице.

PPS. Дяволски капитане, как така се осмелявате да четете чужди писма!

Джъстин избухна в смях и се смя, докато от очите му потекоха сълзи. После отново стана сериозен и внимателно препрочете писмото. Татко Ник беше проявил обичайната си предпазливост и не беше разкрил нито самоличността на Женевиев, нито роднинската им връзка. А какво искаше да каже с думите, че ще посети „цялото“ си семейство? Разбира се! Чичо Едуар и леля Лиз-Мари бяха успели да избягат и вече бяха на път към Англия! Татко Ник и Вашел също бяха с тях. Вероятно самите те бяха причинили бъркотията в театъра, бързайки да се преоблекат и да опаковат някои важни документи. Джъстин знаеше, че татко Ник съхранява в театъра всички спасени семейни ценности, и бъркотията само потвърди подозренията му.

Пъхна писмото във вътрешния джоб на жакета си и загаси лампата. Трябваше да се върне колкото се може по-бързо на борда на „Черния Мефисто“.

Излезе от кабинета и тъкмо изтича през сцената, когато вратата на театъра се разтвори с трясък. Джъстин с ужас видя насреща си собствената си съпруга. Младата жена едва си поемаше дъх. Хълцания разтърсваха тялото й. Дрехите й бяха разкъсани и опръскани с кръв, лицето й беше побеляло като платно.

— О, Ноар! — прошепна тя и се олюля.

— Руж! — изкрещя извън себе си мъжът и се втурна да я подкрепи. — Господи! Какво стана? Защо си тук? Ранена ли си?

— Не — поклати глава Женевиев и се отпусна в силните му ръце. — Кръвта е на Клод. Аз… аз го убих! Да изчезваме оттук, бързо! Моите… роднините на Ренар са избягали. Сигурно вече са на път към Англия. Да бързаме, Ноар! Стражите на Отел дьо Вил са по петите ми.

— Да вървим! — отговори спокойно Джъстин.

32

Женевиев бавно се надигна от голямата вана в кабината на Ноар. Цялото тяло я болеше. Не се възпротиви, когато мъжът я вдигна на ръце и я отнесе на леглото, където разтри цялото й тяло с мека хавлиена кърпа.

— Глупачето ми — проговори нежно той, надвесен над треперещата й фигурка. Сърцето му се свиваше при мисълта, че едва не я загуби завинаги. — Нали ми обеща да останеш на борда.

— Така е — промърмори тя и прехапа устни. — Но не можах, не разбираш ли! О, Ноар! Дръж ме здраво! Обичам те!

— Зная — отговори тихо той.

Остана дълго така, загледан в прекрасното й голо тяло. Сърцето му примираше от любов и копнеж. Женевиев протегна ръце, Ноар бавно се съблече и щастливо установи, че смарагдовозелените очи го наблюдават през отворите на маската и с удоволствие разглеждат всички подробности на голото му тяло.

Женевиев се взираше с любов в къдравите черни косъмчета по гърдите на любимия си, в твърдия, хлътнал корем, в ярко изразената му мъжественост. Тя се изчерви и побърза да вдигне поглед към лицето, скрито под черната копринена маска. Ноар се наведе над нея, притегли я в прегръдките си и я взе с непозната досега страст.

Целувката му беше най-прекрасното нещо, което Женевиев беше преживявала досега. Устните му се движеха меко върху нейните, езикът му описваше очертанията на нежната женска уста, която се разтваряше до го посрещне. Двата езика се срещаха и разделяха, увиваха се един около друг, изследваха сладостта на устите и разгаряха страстта им. Женевиев се наслаждаваше на милувките на опитните му ръце, които галеха гърдите й и правеха с нея всичко онова, за което беше мечтала в безсънните си нощи. Телата им се притегляха с магнетична сила. Ръцете й замилваха гъстите черни коси, посребрените слепоочия, твърдия врат и широкия, мускулест гръб. Обичаше да усеща движенията на мускулите му, да чувства буйната му сила и собствената си слабост и крехкост.

Силните ръце, които я притискаха до мъжкото му тяло, можеха без усилия да я задушат, вместо да я галят толкова нежно и да я изпълват с почти непоносимо желание. Когато мъжът захапа едно от розовите зърна на гърдите й, тя простена. Тялото й се разлюля от вълни на удоволствие и се разтопи в горещата прегръдка.

Когато ръката му разтвори бедрата й, от гърлото й се изтръгна дрезгав вик. Беше готова да го приеме и мъжът не закъсня да проникне в топлата, очакваща го утроба. Морето на страстта този път ги отнесе неподозирано далеч — някъде в отвъдното. Остана само буйното тупкане на сърцата им, което звучеше като морски прибой, разбиващ се в крайбрежните скали. После вълните се разливаха по брега и морето ги отнасяше някъде много надалеч.

След малко Ноар я целуна и внимателно се отдръпна. Прилегна до нея и притисна главата й до рамото си.

— Ела с мен, Руж — прошепна той и се наслади още веднъж на докосването до морното, задоволено женско тяло. Искаше да премахне всички съмнения и най-после да разбере колко е обичан. — Ще те направя щастлива, кълна ти се!

— О, Ноар, нима не знаеш как копнея да бъда с теб! — пошепна в отговор тя. — Но има толкова нещо, които се изпречват на пътя ни… Толкова хора ще бъдат наранени…

— Нека останем само двамата — настоя той. — Сега и завинаги. Да се махнем заедно, Руж, моля те!

Тя го изгледа безмълвно и скоро двамата заспаха. Само след половин час Женевиев се стресна и впи очи в мъжа, мирно заспал до нея. Обичаше го с цялото си сърце. Не можеше да се откаже от него. Какво да прави?

Сякаш беше усетил тревогата й, Ноар отвори очи и побърза да я грабне в обятията си. Любиха се страстно и дълго, сякаш им беше за последен път. Сърцата и телата им се сляха и двамата разбраха, че не могат да се откъснат един от друг, въпреки че с любовта си престъпваха всички морални норми.

— Ще дойдеш ли с мен, Руж? — прошепна до устните й мъжът.

— Да — отговори без колебание Женевиев. — Да, любими. Ще те следвам до края на света.

Младата жена затвори очи и се замисли за странните пътища на съдбата, които я доведоха до тази повратна точка на живота й.

— След два дни ще се срещнем на брега край Брайтън — малко преди полунощ — обясни Ноар, макар да знаеше, че никой от двамата няма да спази обещанието си. Въпреки това реши да уведоми хората си за мястото на срещата, в случай че жена му решеше да не се връща в града, докато не се присъедини към него на борда на „Черния Мефисто“.

— Обичам те, Руж. Винаги съм обичал само теб и никоя друга. Помни това, каквото и да се случи.

Женевиев го изгледа смаяно и той побърза да затвори устата й с гореща целувка, която прогони неканените мисли от главата й и я накара да се отдаде изцяло на страстта и любовта си.

КНИГА ПЕТА
ЗАВЕСАТА ПАДА

33

Лондон, 1792 година

— Аз… аз те напускам, Джъстин — обърна се към смаяния си съпруг Женевиев и заслиза по стълбите с куфар в ръка. — Аз… Много добре знам, че ще избухне скандал, но просто не мога да постъпя другояче. Още от деня на сватбата ни съм нещастна. После в живота ми влезе… друг мъж. Обичам го и не мога да живея без него.

— Разбирам — промърмори тихо Джъстин и се извърна настрани. — Доста е… изненадващо за мен, признавам — излъга умело той и едва възпря триумфалната усмивка, която се появи на устните му. Жена му не беше напудрила косите си, лицето й също не беше гримирано.

Когато се успокои достатъчно и отново се обърна към нея, той с мъка потисна вика на възхищение, който напираше на устните му. Чак сега видя Женевиев в цялата й красота, толкова подобна на прекрасните му майка и леля. Прокле я наум за коварния номер, който му беше погодила, и си каза, че ако жена му не се беше маскирала още първата вечер, нямаше да преживеят всички тия приключения и недоразумения. Щеше от пръв поглед да се влюби в нея. Очите му се премрежиха от копнеж.

— Защо не идем в дневната, Женет? — предложи учтиво той. — Там ще можем спокойно да обсъдим решението ти. Все пак аз съм твой съпруг и намирам, че ми дължиш обяснение. Освен това има някои неща, които трябва да ти съобщя, преди да поемеш новия си… курс.

Женевиев измъчено поклати глава.

— Не ме убеждавай да остана, Джъстин, безсмислено е. Решението ми е безвъзвратно. Моля те, направи ми път. Искам да се махна от тази къща.

— Ако мислиш, че ще стоя и ще гледам как ме напускаш, ти много се лъжеш, Женет. Вече споменах, че трябва да ти съобщя нещо важно. В твой собствен интерес е да ме изслушаш. Ела в салона или ще се изложим пред прислугата, като те завлека насила!

Зелените очи изпущаха огнени искри, но Женевиев се обърна и мълчаливо го последва.

Едва затвориха вратата, когато портиерът почука и влезе в салона.

— Много съжалявам, че ви попречих, милорд, но току-що пристигна бърза вест от лейди Нортчърч. Майка ви очаква незабавен отговор.

Джъстин прегледа набързо писмото и седна до писалището да напише отговор. Надраска няколко реда, залепи плика и подаде писмото на портиера. После се обърна към жена си и на лицето му грейна усмивка.

Ала Женевиев беше изчезнала. По дяволите! Докато беше с гръб към нея, прекрасната му невярна съпруга беше избягала!

Голямата празнична среща на семействата Тревилин и Сен Жорж, които заедно с татко Ник бяха успели да се прехвърлят в Англия, беше в разгара си, когато в Лондонската къща на родителите си пристигна Джъстин. Портиерът го отведе в салона.

— Чичо Едуар! Лельо Лиз-Мари! — Младежът силно притисна двамата до себе си. — Радвам се да ви видя тук и в добро здраве!

— А мен не се ли радваш да видиш, Джъстин? — попита ухилено Никола Дюпре. — Какво ще кажеш за бедния си дядо?

— Много ми се иска да ти издърпам ушите като на дете, стари хитрецо! — отговори намръщено Джъстин, но веднага бурно го прегърна.

— Къде е Женет? — попита загрижено Лиз-Мари. — Не беше ли в къщи, когато пристигна съобщението на Доминик?

— Напротив, беше си у дома — отговори Джъстин. — Но просто не успях да й съобщя, че сте пристигнали в Лондон. Това е дълга история, затова ви моля да се разположите удобно и да ме изслушате с внимание. Всичко започна с няколко необмислени думи, които се изтръгнаха от устата ми и за съжаление бяха чути от Женевиев…

Тук разказът му беше прекъснат от втурналия се в салона портиер.

— Много съжалявам, милорд — произнесе задъхано мъжът. — Пристигна вест за лейди Доминик… Пише, че е спешно и аз реших…

— Няма нищо, Дейнсфилд — прекъсна го Доминик и разкъса плика. — Господи! — простена тя и скочи. — О, Джъстин! Бедничкият ми! Не мога да повярвам! Писмото е от Женет. Боя се, че тя… Избягала е с онзи скандално известен шпионин, когото наричат Черния Мефисто!

— Исусе! — избухна Джъстин. — Защо жените винаги пишат прощални писма?

Преди да успее да се извини за неприличната си забележка или поне да я обясни, защото това съвсем не беше реакцията, която очакваше от него развълнуваната му майка, вратата към салона се разтвори с трясък и вътре се втурна разплаканата Роуз.

— О, милейди! — изхълца тя. Спря насред стаята и се опита да си поеме въздух. — Милейди, толкова съжалявам, но… Господ да ни е на помощ! — Тя протегна към Доминик треперещата си ръка, в която стискаше дълго писмо. — Мис Мениринг е избягала от къщи!

— Кити? — извика невярващо лейди Нортчърч. — Невъзможно! — Тя грабна писмото и започна да чете.

— Ето! Какво ви казвах аз! — намеси се триумфално Джъстин. — Жените винаги оставят писма. Това е същински заговор…

Тази прекалена липса на съчувствие към измъчените й нерви беше твърде много за лейди Доминик. Тя се олюля и се отпусна в несвяст на дивана. Мина доста време, преди Лиз-Мари да успее да я върне в съзнание с помощта на шишенце ароматни соли. Дори тогава лейди Нортчърч захълца и заяви, че няма да преживее страшния шок.

— Хайде, хайде, скъпа — изръмжа мрачно лорд Уилям. — Сигурен съм, че скоро всичко ще се изясни.

— О, Уилям, как можеш да бъдеш толкова спокоен! — простена съпругата му и избърса сълзите си с копринена кърпичка. — Първо милата ни Женет се измъква с някакъв си шпионин, после сладката Кити избягва от къщи с човек, поставен извън закона. За Черния Мефисто вече сме чували, но онзи тип — тя го нарича Кравата — ни е напълно непознат! — Доминик безпомощно захълца.

— Крава ли? — промърмори смаяно Уилям.

— Точно така е написано в писмото. Прочети го сам, ако не ми вярваш. Моята малка, сладка Кити е избягала с разбойник, известен под името „Френската крава“. Освен това твърди, че няма защо да се тревожим, понеже онзи човек си мислел, че тя е прислужница в нашия дом, следователно не я искал само заради парите й. Вече нищо не разбирам! Света Дево, помогни ми! Френската крава! — Доминик беше на края на силите си. Тя се отпусна на дивана и започна да си вее с кърпичката.

— По дяволите! — изруга Джъстин и се плесна с длан през челото, осенен от внезапно прозрение. — Вашел! Ето как Женет успя да бъде на две места едновременно. Как можах да бъда толкова глупав! По дяволите! Вашел! Само почакай да ми паднеш в ръчичките!

— Да, и аз мисля, че трябваше да бъдеш малко по-съобразителен, синко — отбеляза сухо лорд Уилям. — Не ти ли казах, че оня непоправим нехранимайко Вашел няма да закъснее да се появи.

— Но той е в Англия вече от месеци — намеси се усмихнато Никола и двамата мъже мрачно го изгледаха.

— Ето че всичко се изясни, мила — проговори меко лорд Уилям и потупа рамото на жена си. — Изтрий сълзите си. Нали ти казах, че всичко ще се оправи? Женет не е напуснала Джъстин, защото именно нашият син е Черният Мефисто, макар че тя не знае нищо за самоличността му. Снаха ни мисли, че Черният Мефисто е Дяволският капитан, мъжа, когото тя нарича Ноар. А Кити не е избягала с престъпник, а с племенника ни Вашел. Би трябвало да знаеш, че на френски името му означава „теленце“. Без съмнение именно Вашел е нападнал каретата ми. Тогава Кити се беше преоблякла като прислужница, спомняш ли си? Струва ми се, че вече всичко ни се изясни.

— Ела тук, Уилям — изсъска лейди Доминик и от очите й изскочиха искри. — Наведи се към мен, ако обичаш. Имам голямото желание да ти залепя една хубава плесница.

— С удоволствие, скъпа, но първо трябва да върна у дома Кити и Вашел. Сигурно са на път към Гретна Грийн и трябва да препускам с всички сили, защото държа да организираме почтена сватба тук, в Нортчърч Аби. — Той нетърпеливо изгледа Джъстин. — Какво се мотаеш още, синко? Върви да прибереш жена си! И, за Бога, този път не премълчавай нищо!

— Така значи! — извика възмутено Доминик, когато съпругът и синът й изхвръкнаха от стаята без по-нататъшни обяснения. — Май не само простолюдието във Франция е полудяло, а и целият останал свят!

34

Женевиев седеше в кабината на Ноар на борда на „Черния Мефисто“ и чакаше. Корабът беше спуснал котва край брега на Брайтън, само на миля и половина от „Кримсън Уич“. Женевиев беше заповядала на хората си да се движат след „Черния Мефисто“, независимо накъде ще поеме.

Тя прехапа устни и хвърли загрижен поглед към малкия часовник, поставен на писалището. Беше почти два часът сутринта, а той не идваше. Дали не беше решил нещо друго? Екипажът му я очакваше и не повдигна възражения, когато тя настоя да почака капитана в каютата му. Не. Ноар щеше да дойде. Трябваше да дойде, защото тя беше прерязала всички пътища назад. Слава Богу, че успя да избяга от къщата на мъжа си, преди да започне да я разпитва. Сигурно щеше да побеснее от гняв и да предаде Ноар на френските власти, а нея щеше да насини от бой. Тази мисъл я накара да потрепери. Не съжаляваше, че го е напуснала. Единственото, за което я болеше, беше, че не успя със собствените си очи да се увери, че родителите й са пристигнали живи и здрави в Англия. Но Вашел непременно щеше да й прати вест.

Най-после в коридора се чуха бързи стъпки. Ноар беше дошъл! Женевиев скочи и се втурна насреща му.

— О, мили! — извика радостно тя. — Най-после дойде, любов моя! Толкова те чаках!

— Ето ме — усмихна се той и я заключи в обятията си. Целувката им беше страстна и продължителна. — Нима си си помислила, че няма да дойда? Отстъпи назад и свали тази проклета маска, мила. Искам най-после да видя истинското ти лице. Вече не е нужно да се криеш. Междувременно знам истинската ти самоличност: ти си мадам виконтесата Блекхийт, Женевиев-Анжел Сен Жорж Тревилин. — Като видя смайването на любимата си, Джъстин побърза да продължи: — Така ли е или не? Нима сега ще се опитваш да отричаш, Руж?

— Да. Не… Аз… Откъде знаеш? — заекна Женевиев.

— Намерих това в театъра на Ренар в Париж — обясни той и извади писмото от вътрешния джоб на жакета си. — Беше адресирано до теб, но го прочетох, защото се тревожех къде си отишла.

— Дай ми го!- извика сърдито тя.

— Не бързай толкова, лейди Тревилин — промърмори Ноар. Издърпа писмото от ръката й и отново го пъхна в джоба си. — Тъй като вече знам коя си, искам най-после да свалиш маската и да видя лицето ти.

Без да протестира, Женевиев развърза маската и се обърна към него. Почувства се разголена и лицето й пламна от срам.

— Направи и ти същото — подкани го тихо тя.

— Само един момент, скъпа. Остави ме да те видя. Прекрасна си — прошепна дрезгаво Джъстин. — Обичам те с цялото си сърце, Руж. Мисли за това, когато видиш лицето ми.

С тези думи мъжът пристъпи към тоалетната масичка и се обърна с гръб към нея. Женевиев не виждаше какво прави и напрежението й нарасна.

— Какво чакаш? — осведоми се любопитно тя. — Не е почтено да ме накараш да сваля маската си, а после да откажеш да сториш същото.

— Зная. Но аз трябва да сваля много повече неща, които са част от маскарада — обясни той. Дръпна със замах изкуствените мустаци и ги захвърли на леглото. Обърна се към нея и засмяно я изгледа.

Женевиев се взря в изкуствените мустаци и потрепери. Внезапно осъзна, че никога не беше виждала Ноар такъв, какъвто беше в действителност. Може би я беше мамил също така успешно, както тя мамеше съпруга си! Чу, че се плиска вода, и скоро върху леглото бяха хвърлени кърпа, напоена със сива боя, и най-после черната копринена маска.

— Готова ли си да ме видиш? — попита с мека ирония Ноар.

— Да! — отговори нервно Женевиев.

— Добре. Но първо ми обещай нещо, Руж-Женет! Закълни ми се, че никога вече няма да носиш ония чудовищни шапки, с които едва не ме уби!

— Джъстин! — извика невярващо Женевиев. — Джъстин, ти… ти си бил Ноар!

— Да, мила моя — потвърди той с типичната си английска невъзмутимост. — Боя се, че е точно така. — После продължи на безупречен френски — езика на любовта: — О, мила моя, единствена моя любов! Само да знаеш, колко съм благодарен на Господа, че аз съм аз!

ЕПИЛОГ
БИС

В открито море, 1792 година

Най-после Джъстин беше разказал на Женевиев цялата объркана история на любовта им. Беше описал срещата с родителите й и бягството на Вашел и Кити.

Най-после двамата маскирани, освободени от миналото си, можеха да се любят без маски.

Навън хладният вятър нашепваше тъжни есенни предчувствия в платната на „Черния Мефисто“ и „Кримсън Уич“.

— Мисля, че съм те обичала още от първия си ден — призна тихо Женевиев. — Обичах те още когато бяхме деца и ти непрекъснато се заяждаше с мен.

— А как другояче да се отнасям с тебе, Женет? — подразни я нежно той и с любов плъзна поглед по великолепното й тяло. — Такова проклето и опърничаво същество не бях виждал никога досега! Но накрая все пак те укротих, нали, скъпа Катерина? — В гласа му прозвуча част от някогашното огорчение.

— О, разбира се, любими Петручио! Направи го и още как! — излъга Женевиев. У нея винаги щеше да има нещо, което не се поддава на обяснение, нещо, което да го привлича с неотслабваща сила и да поддържа любовта му жива. Тази тайна съществува от векове и е част от същността на всяка жена, която обича. — И какво ще правиш сега с мен? Ще ми позволиш ли да попитам? — прошепна с премрежени очи тя и на устните й грейна усмивка.

— Ще те любя, разбира се — промърмори той и наведе глава към устните й.

Женевиев се ухили като хлапак, изплъзна се от жадните му устни и скочи от леглото.

— Първо трябва да ме хванеш — подразни го тя и хукна да бяга.

— Женет, спри! — извика подире й Джъстин. — Какви са тия работи? Върни се веднага, горски дух такъв! По дяволите! Почакай само да ми паднеш в ръцете! Пак ще те вържа за леглото и този път се заклевам, че няма да те отвързвам дни наред! Вещица, истинска вещица!

— А ти си самият Сатана, Джъстин! — извика през смях Женевиев. — Хвани ме, скъпи, този път очаквам с нетърпение да ме вържеш.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.